Справа 642/5851/21
Провадження 2/642/2099/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

08 грудня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

слідчого судді- Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря- Нікіфорової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

31.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 89 900 грн. 68 коп., середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 30 березня 2021 по день ухвалення рішення, моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 17.09.2019 року працював на Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємстві лікарем-ортопедом-травматологом 1 кваліфікаційної категорії медичного відділу. Протягом всього часу роботи відповідач порушував умови щодо своєчасного та в повному обсязі виплати заробітної плати, у зв`язку з чим він був змушений звільнитися за згодою сторін (за ч.1 ст. 36 КЗпП) на підставі наказу ХКЕПОП № 64/к від 38/к від 29.03.2021року.

На день звільнення позивача, керівництво підприємства повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 89 900 грн. 68 коп.

Кількість робочих днів, з моменту звільнення 30.03.2021 року позивача з роботи до моменту його звернення з позовом до суду 31.08.2021 року, складала 102 робочих днів.

Сума середнього заробітку за час затримки рахуючи з 30.03.2021 по 31.08.2021 складає 57 781,98 грн. (566грн.49 коп. х 102).

Крім того, прохав стягнути 10 000 грн. моральної шкоди, яка була завдана порушенням його конституційних прав, внаслідок чого Позивач зазнав душевних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалою суду від 06.09.2021 позовна заява була залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 17.09.2021 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін.

Представник позивача у судове засідання надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити та розглядати справу за його відсутністю, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, Крім того представник відповідача не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 17 вересня 2021 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем заяв по суті справи.

Враховуючи, що у справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення немає потреби, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 17.09.2019 року працював на Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємстві лікарем-ортопедом-травматологом 1 кваліфікаційної категорії медичного відділу.

29.03.2021року позивач був звільнений із займаної посади за згодою сторін (частина 1 статті 36 КЗпП) на підставі наказу ХКЕПОП № 64/к від 38/к від 29.03.2021року.

Відповідно до довідок Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 нараховано та не виплачено заробітну плату: за вересень 2020 року на суму 13 801,10 грн., за жовтень 2020 року на суму 12 745, 34 грн., за листопад 2020 року на суму 14 864,45 грн., за грудень 2020 року на суму 17 772,89 грн., за січень 2021 року на суму 8 057,37 грн., за лютий 2021 р. на суму 6 014,25 грн. та за березень 2021 року на суму 16 645,28 грн. Таким чином заборгованість по заробітній платі перед позивачем з вересня 2020 року по березень 2021 року включно складає 89 900, 68 грн. (за 2020 р. - 59 183,78 грн. та за 2021 р. - 30 716,90 грн.).

Доказів про виплату вказаної суми відповідачем позивачу станом на день розгляду справи до суду не надано.

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 і 39) цього Кодексу працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відомостей про наявність спору про розмір боргу суду не надано.

В день звільнення позивачеві, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна)заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні)дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Постановою ВСУ від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) наведено висновки щодо розміру виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки. Так, зокрема зазначено, що мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Розмір цього відшкодування може бути зменшений із врахуванням: 1) розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В день звільнення, як вбачається із матеріалів справи позивачеві, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, вихідної допомоги, що є підставою для стягнення на користь позивача вищевказаної заборгованості, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Відповідно до довідки сформованої засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України від 05.08.2021 р. розмір середньоденної зарплатні ОСОБА_1 за два останні місяці роботи складає 566,49 грн. Таким чином затримка розрахунку має місце з 30.03.21 року по день постановлення судового рішення 08.12.2021 року, що складає 173 робочі дні, тому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за вказаний період становить 98002,77 грн. (173 дн. х 566,49 грн = 98002,77 грн.).

Відповідно до наведених висновків Верховного Суду, при розгляді даної справи необхідно врахувати принцип пропорційності, а також загальний принцип цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3ЦК України).

Суд також враховує розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, і те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 вказано, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу.

Справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі № 805/1008/16-а.

Абзацем 5 пункту 6 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.99 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи наведене, розглядаючи відповіднодо положень ст.13 ЦПК України справу вмежах заявлених позовних вимог,суд вважає, що позов про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 89 900, 68 грн., та 98002,77 грн. середнього заробітку за весь час затримки підлягають задоволенню в повному обсязі.

При вирішення питання щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 10 000 грн. моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В частині 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В силу ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача.

Невиплата заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивачки свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Дійсно, невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, йому спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні його прав на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань. Ситуація, яка склалася вимагала від нього додаткових зусиль для організації життя. Таким чином, приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що призвело до хвилювань, моральних страждань, а також враховуючи тривалість не проведення повного розрахунку з позивачем, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано.

Відповідно до приписів статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 щодо офіційного тлумачення статті 59 Конституції України, яка гарантує право на професійну правничу допомогу, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Встановлено, що позивачу ОСОБА_1 правнича допомога надавалась адвокатом Журковим В.І., на підставі письмового договору про надання правової допомоги за № б/н від 01.07.2021 року. Додатковою угодою від 30.09.2021 р. до договору про надання правової допомоги за № б/н від 01.07.2021 року було визначено, що гонорар Адвоката визначається обсягом виконаної роботи з підготовки для звернення до суду, а також обсягом виконаної роботи по справі № 642/5851/21, яка розглядається в Ленінському районному суді м.Харкова (а також в Харківському апеляційному суді) щодо стягнення заробітної плати та інших виплат для Клієнта. Вартість 1 години роботи адвоката при опрацюванні правової бази та при складанні будь яких процесуальних документів складає 1 000 (одна тисяча) грн. Вартість одного судового засідання на якому був присутній адвокат складає 2 000 (дві тисячі) грн. Загальна вартість гонорару адвоката та строк його оплати по вказаному Договору встановлюється в Актах приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), які є невід`ємними частинами цього Договору.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Зокрема, на підтвердження витрат сторони на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні письмові докази: Договір про надання правової допомоги за № б/н від 01.07.2021 року, Додаткова угода до договору про надання правової допомоги - адвокатських послуг від 01.07.2021 року; акт приймання - передачі наданої правової допомоги від 24.11.2020 року; копії платіжних доручень №Р24АР24АС8049 від 24.11.2021 року на суму 4200 грн. та №Р24АР24АС3041 від 24.11.2021 року на суму 4800 грн.

Суд вважає, що витрати позивача ОСОБА_1 пов`язані з наданням правничої допомоги є обґрунтованими та такими, що є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для позивача.

Крім того, згідно квитанції позивачем було сплачено судовий збір за звернення до суду в розмірі 908,00 грн.

На підставі вищевикладеного, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь позивача, понесені ним судові витрати в розмірі 908 грн. 00 коп. та витрати пов`язані з наданням правничої допомоги у розмір 9000грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.4,12-13, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 38, 94, 97, 116, 117, 237-1 КЗпП, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (, адреса: 61017, м. Харків, вул. Велика Панасівська, 112) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 89 900 (вісімдесят дев*ять тисяч дев*ятсот) грн. 68 коп.

Стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (, адреса: 61017, м. Харків, вул. Велика Панасівська, 112) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 30 березня 2021 року по день ухвалення рішення - 08 грудня 2021 року в розмірі 98 002 (дев*яносто вісім тисяч дві) грн. 77 коп. без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми - податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (, адреса: 61017, м. Харків, вул. Велика Панасівська, 112) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) грн., сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім ) грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 (дев*ять тисяч) грн.. 00коп.

Рішення у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Суддя: В.Г. Пашнєв