Справа № 459/1534/18 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/2922/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача Пащука А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 серпня 2020 року в складі судді Новосада М.Д. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, з участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання умови договору неправомірними та зобов`язання вчинити дії,-

встановила:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ПАТ КБ «Приватбанк», Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, з участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання умов договору неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову покликався на те, що 08.08.2005 між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № CGZ0GK00290219, згідно умов якого йому надано кредит в розмірі 30854,00 доларів США на наступні цілі: 24000,00 доларів США на купівлю квартири та 6854,00 доларів США на сплату страхових платежів. За користування кредитними коштами визначена відсоткова ставка в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Також, умовами договору визначена комісія за розрахунково-касове обслуговування 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та комісія за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11. даного договору. В свою чергу, він зобов`язався щомісяця сплачувати 294 долари США для погашення заборгованості за кредитом.

08.09.2005 р. між ним та Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву Львівським регіональним управлінням укладено договір № 12-238 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків на строк 240 місяців, згідно якого останній зобов`язався протягом дії кредитної угоди частково компенсовувати відсотки за кредитом в розмірі 9,0%, але не більше відсоткової ставки за договором. У зв`язку із народженням другої дитини у їх сім`ї у жовтні цього ж року, між ним та даним Фондом підписано додаткову угоду, якою розмір компенсації по відсотках збільшено до 10%, але не більше відсоткової ставки за договором, а після народження третьої дитини у 2015 році, 25.03.2015 року між ними укладено ще один договір, відповідно до якого збільшено відсоткову ставку, яку компенсовує Фонд до 11,04 % але не більше відсоткової ставки за договором.

За період 2005-2015 років він сплатив 33578,83 доларів США у погашення кредиту, а відповідно до договору повинно бути сплачено станом на 08.08.2015 року 35400,00 доларів США.

21.06.2016 Червоноградським міським судом Львівської області ухвалено рішення про стягнення з нього заборгованості по кредитному договору в розмірі 20331,03 долари США, що становить 428984,73 грн., тому має сумніви у правильності зарахування сплачених ним коштів.

Вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.1., 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Умови договору в цілому суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Зокрема, умова договору про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування є несправедливою, тому що зменшує розмір коштів, які мають потрапляти на кредитний рахунок або рахунок по відсотках, що є підставою для визнання цієї частини договору недійсною. Крім цього, стверджує, що відсоткова ставка не відповідає дійсності, а Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву неналежно виконує договір № 12-238 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків від 08.09.2005 р, оскільки компенсував відсотки по квітень 2015 р., хоча зобов`язаний їх компенсувати по серпень 2025 р.

Просив суд визнати умову про сплаті відсотків, прострочених відсотків, комісії за розрахунково-касове обслуговування, простроченої комісії, пені несправедливою умовою договору та визнати недійсною з моменту укладення кредитного договору № CGZ0GK00290219 від 08.08.2005 року; зарахувати кошти сплачені ним в рахунок повернутої суми протягом дії зазначеного договору, як виконане зобов`язання по правочину в рахунок № НОМЕР_1 ; Державному фонду сприяння молодіжному житловому будівництву Львівське регіональне управління продовжувати компенсовувати йому відсотки по кредитному договору включно до серпня 2025 р. у розмірі 11,04%, встановлених договором та додатками до нього № 12-610 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків від 08.09.2005 р.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського Львівської області 28 серпня 2020 року у позовних вимогах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, третя особа: ОСОБА_3 про визнання умови договору неправомірними та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вважає таке незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» чітко прописана процедура укладення договору, у якій йдеться про питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний та варіанти його повернення.

В свою чергу, за змістом частин 5,6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Та обставина, що позичальник частково виконував спірний кредитний договір, не змінює його правову природу невідповідності обов`язковим нормам закону, і у зв`язку з чим незаконний правочин не може змінитися на чинний, якщо навіть він був виконаний.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Інші учасники справи, представники відповідачів ПАТ КБ «Приватбанк», Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, третя особа ОСОБА_3 , будучи повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов цього договору, навпаки розумів та погоджувався з умовами правочину, що підтверджується подальшим тривалим періодом його виконання.

Зарахування банком внесених коштів здійснювалося в порядку черговості зарахування коштів, внесених в рахунок погашення боргу, що передбачено умовами договору.

При цьому, суд вважав безпідставними посилання позивача на порушення банком вимог і приписів ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 3.1, 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 № 168, оскільки на момент укладання кредитного договору 08.08.2005 р. вказаний закон мав іншу редакцію, а Правила не були затверджені, тому банк не міг порушити норми, яких на той момент не існувало.

Також суд вважав, що припинення часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків з травня 2015 року відповідає умовам договору № 12-238 від 08.09.2005, 25.03.2015 р., з огляду на те, що останній внесок позивачем був сплачений у квітні 2015 року, відтак, з травня 2015 року компенсація не нараховувалася.

Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду враховуючи таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 08.08.2005 між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № CGZ0GK00290219, предметом якого є надання готівкою через касу на строк до 08.08.2025 р. включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 30854,00 доларів США на наступні цілі: на купівлю квартири у сумі 24000,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 6854,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з «08» по «12» число кожного місяця.

Згідно із п. 1.1. договору погашення заборгованості за цим договором (за винятком комісії, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 294,09 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредитом, відсотками, комісією, а також іншим витратам банку відповідно до п.п.2.2.9, 4.3.

У п.п.3.2 цього договору сторони обумовили, що згідно ст.212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1., 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,26% на місяць, нараховані від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом.

В свою чергу, 08.09.2005 між Львівським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_1 укладено договір № 12-238 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків на строк 20 років. Розмір часткової компенсації, що надається позичальнику розраховується Фондом згідно із додатком 1 до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору та погоджується позичальником (п.п.1.2, 2.2) (т.1. а.с. 25-26).

Також, судом першої інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» відступав свої права вимоги за вищевказаним кредитним договором щодо повернення кредиту і сплати процентів та інших сум за кредитним договором «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ», про що укладено договір про відступлення права вимоги від 19.02.2007р.

В свою чергу, 14.04.2016 року між Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнанс № 1 Пі-Ел-Сі (попередня назва Юкрейн Авто Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі ("Ukraine Auto Loan Finance №/1 plc") та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір зворотнього викупу (відступлення) прав вимоги, згідно якого право вимоги було повернуто до Банку. За умовами вказаного договору продавець за цим договором погоджується продати, а покупець погоджується купити відповідні основні іпотечні активи (п. 2.1.) договору. В додатку №1 «Перелік активів» за № 106 зазначено актив - договір № CGZ0GK00290219, боржник ОСОБА_1 .

Зазначені обставини були предметом розгляду у справі № 459/2424/15 за заявою заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21.06.2016 року. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 21 липня 2020 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 січня 2021 року, відмовлено у задоволенні вищезгаданої заяви, при цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що станом на 21 червня 2016 року (день ухвалення судом заочного рішення, яке заявник просив переглянути за нововиявленими обставинами) ПАТ КБ «ПриватБанк» був належним позивачем по даній справі, оскільки ще 14 квітня 2016 року ним (в якості Покупця) укладено з Компанією «Юкрейн Мортгейдж і Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» (в якості Продавця) Договір викупу (відступлення) прав вимоги, згідно якого Компанія «Юкрейн Мортгейдж і Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» переуступила право вимоги за Кредитним договором Банку.

Зазначені обставини, згідно із ч. 4 ст. 82 ЦК України, не підлягають доказуванню під час розгляду даною справи.

Звертаючись до суду у даній справі позивач вважає, що кредитний договір від 08.08.2005 року № CGZ0GK00290219 не відповідає вимогам ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.1., 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, при цьому умови договору в цілому суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Умова договору про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування є несправедливою, тому що зменшує розмір коштів, які мають потрапляти на кредитний рахунок або рахунок по відсотках, що є підставою для визнання цієї частини договору недійсною.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

За кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

При цьому, законодавчо встановлено, що істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції врахував, що на момент укладання кредитного договору діяв Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції від 05.12.2003, а також Закон України «Про банки та банківську діяльність» (редакція від 25.06.2005).

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 05.12.2003) визначала, що гарантований рівень споживання забезпечується: стимулюванням виробництва товарів, виконання робіт та надання послуг; запровадженням у разі необхідності нормованого розподілу товарів, якщо немає гарантій їх вільного придбання кожним споживачем; запровадженням компенсаційних виплат, різних видів допомоги і пільг громадянам.

У статті 18 цього ж Закону у редакції від 05.12.2003 передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору.

Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

13.01.2006 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» № 3161-IV, який прийнято з метою узгодження вітчизняного та європейського законодавства щодо забезпечення захисту прав споживачів, за змістом статей 11, 18 якого перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

В подальшому, 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

10.05.2007 р. Правління Національного банку України прийняло постанову № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», згідно із п.3.1. яких Банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

В той же час, Закон України «Про банки та банківську діяльність» в редакції на момент укладення договору містив положення, згідно якого комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях (стаття 47).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно із висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що на момент укладання кредитного договору 08.08.2005 статті 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» мали іншу редакцію, а Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не були затверджені, відтак банк не міг порушити норми, яких на той момент не існувало, при цьому норми Закону України «Про банки та банківську діяльність» в редакції на момент укладення оспорюваного правочину, передбачали право банків самостійно встановлювати комісійну винагороду по своїх операціях.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме до відповідача, був ознайомлений із умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на кредитному договорі та виконання умов договору протягом відповідного часу.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 квітня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк