печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Ситику Р.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Булгакова С.В. ,

представника третьої особи: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Національного банку України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України про зобов`язання перерахувати кошти, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України (далі - третя особа, КНПФ НБУ, Фонд), в якому просить зобов`язати відповідача перерахувати на його індивідуальний пенсійний рахунок № НОМЕР_1 кошти у сумі 24 339,95 грн.., з яких 13 980,00 грн.. - регулярні щомісячні внески за період з 01.12.2016 року по 01.05.2019 року, 5 781,97 грн.. - штрафні санкції, 4 577,98 грн.. - не отримана інвестиційна вигода.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначає, що з 2009 року і дотепер він є працівником НБУ та учасником Фонду. Із відповіді НБУ йому стало відомо, що щомісячні пенсійні внески на його рахунок у Фонді не сплачуються з 01.12.2016 року з посиланням на його звільнення. Дійсно, 30.11.2016 року його було звільнено з роботи за ініціативою роботодавця на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, однак рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12.04.2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 13.09.2018 року, у справі № 757/61058/16-ц його було поновлено на роботі з 01.12.2016 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеною прогулу. Прохання позивача перерахувати відповідну суму на рахунок у Фонду залишені без задоволення. Разом з цим норми Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» та умови пенсійного контракту та колективного договору не обмежують право позивача на отримання пенсійних внесків як працівника НБУ, у розмірах, обумовлених законом та договором, з підстави звільнення, неправомірність якого було встановлено судом, а наказ про звільнення - скасовано як незаконний. Фактично позивача було допущено до роботи з 12.04.2018 року, а тому підстави для несплати пенсійних внесків починаючи з 12.04.2018 року були відсутні. Відповідно до пункту 6.13 розділу 6 колективного договору між керівництвом (адміністрацією) та трудовим колективом центрального апарату НБУ на 2018-2023 роки (далі колективний договір) саме на адміністрацію НБУ покладено обов`язок зі сплати пенсійних внесків на користь працівників учасників КНПФ НБУ в розмірі, визначеному відповідним договором, укладеним між НБУ та КНПФ НБУ. Згідно із Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до умов зазначених вище нормативно-правових актів, сплаті на користь позивача підлягають регулярні щомісячні внески на підставі пункту 9.3 пенсійного контракту № D:1 (у редакції додаткового договору від 28.08.2017 року № 137), а саме за період вимушеного прогулу (грудень 2016 року - березень 2018 року) необхідно сплатити 7 456,00 грн. пенсійних внесків до КНПФ НБУ. За період після поновлення на роботі відповідно до рішення суду (квітень 2018 року - травень 2019 року) слід сплатити 6 524,00 грн. пенсійних внесків. Для компенсації за період вимушеного прогулу (грудень 2016 року - березень 2018 року) слід сплатити 1 487,71 грн. пені, а за період після поновлення на роботі відповідно до рішення суду (квітень 2018 року - травень 2019 року) слід сплатити 4 294,25 грн. пені. Також позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню втрачена інвестиційна вигода від зростання вартості одиниці пенсійних активів КНПФ НБУ, а саме, за період вимушеного прогулу з 01.12.2016 року по 12.04.2018 року в розмірі 1 726,06 грн., та за період після поновлення на роботі відповідно до рішення суду з13.04.2018 року до 01.06.2019 року в розмірі 2 851,92 грн..

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2019 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.06.2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Національного банку України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України про зобов`язання перерахувати кошти та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 05.12.2019 року.

04.09.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника КНПФ НБУ Биченка С.О. надійшли письмові пояснення на позовну заяву, в яких Фонд просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог. Зокрема, представник третьої особи вказував, що у зв`язку зі звільненням 13.12.2016 року позивача було вилучено зі списку осіб, на користь яких вкладник сплачуватиме пенсійні внески, відповідно до додаткового договору № 126 до пенсійного контракту № D:1. У зв`язку з цим позивачу було припинено нарахування та сплату пенсійних внесків. На підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.04.2018 року у справі № 757/61058/16-ц позивача було поновлено на роботі в НБУ з 01.12.2016 року (наказ від 16.04.2018 року № 1590-к). Після цього позивачу поновлено нарахування пенсійних внесків відповідно до додаткового договору від 05.07.2019 року № 161 до пенсійного контракту № D:1. Також представник третьої особи зазначив, що сума середнього заробітку, яка виплачуються за час вимушеного прогулу працівнику не є його заробітною платою, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу не є підставою для нарахування позивачу пенсійних внесків. Отже, вимога позивача щодо перерахування пенсійних внесків за період з грудня 2016 року по березень 2018 року (період вимушеного прогулу) є безпідставною.

12.11.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача Булгакова С.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на недоведеність заявлених вимог. При цьому представник відповідача зазначив, що ОСОБА_3 до грудня 2016 року був членом Фонду та відповідач сплачував на його користь пенсійні внески. На підставі наказу НБУ від 29.11.2016 року № 4631-к. ОСОБА_3 був звільнений з роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» право участі у корпоративному пенсійному фонді належить усім працівникам юридичної особи, що є засновником або роботодавцем - платником такого фонду. Оскільки ОСОБА_3 був звільнений з роботи, пенсійні внески на його користь з грудня 2016 року не сплачувалися. Згідно з наказом від 16.04.2018 року № 1590-к ОСОБА_3 був поновлений на роботі з 01.12.2016 року. У вересні 2019 року НБУ перерахував до КНПФ НБУ пенсійні внески на користь ОСОБА_3 за період з квітня 2018 року до травня 2019 року в сумі 6 143,32 грн. (при цьому позивач в своєму розрахунку помилково зазначив, що перерахуванню підлягали внески у сумі 6 524,00 грн.). Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення пенсійних внесків за період з квітня 2018 року до травня 2019 року у сумі 6 524,00 грн. А оскільки стягнутий судовим рішенням середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, правових підстав для перерахування ОСОБА_3 пенсійних внесків у сумі 7 456,00 грн. за час вимушеного прогулу немає, як і для нарахування на цю суму втраченої вигоди та пені. Крім того, Закон України «Про недержавне пенсійне забезпечення» не передбачає сплату пені або втраченої вигоди за порушення вкладником строків нарахування та сплати пенсійних внесків. Отже, зважаючи на те, що на спірні правовідносини сторін не поширюються норми цивільного кодексу України, посилання ОСОБА_3 на норми цього кодексу щодо сплати неустойки та втраченої інвестиційної вигоди є неправомірним.

Крім того, разом з відзивом на позовну заяву відповідач подав клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені в розмірі 5 781,97 грн.

05.12.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

05.12.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій останній просив позов задовольнити та зазначив, що оскільки після відкриття провадження у справі відповідачем частково сплачено пенсійні внески, то відповідач визнав позов.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.12.2019 року, у зв`язку із частковим задоволенням клопотання представника позивача, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у судовому засіданні оголошено перерву до 01.04.2020 року.

26.03.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача Колосюк С.Л. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

30.03.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

31.03.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника третьої особи Биченка С.О. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.04.2020 року у зв`язку із задоволенням клопотань представника позивача та представника відповідача, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 05.08.2020 року.

05.08.2020 року справу знято зі складу у зв`язку з відрядженням головуючого судді та наступне судове засідання призначено на 30.11.2020 року.

30.11.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача ОСОБА_1 надійшла заява про проведення підготовчого засідання за її відсутності та призначення справи до судового розгляду.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року, у зв`язку із неявкою представника позивача та представника третьої особи, на підставі ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у судовому засіданні оголошено перерву до 22.03.2021 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року на підставі ч. 2 ст. 240 ЦПК України у судовому засіданні оголошено перерву до 17.05.2021 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 13.09.2021 року.

В судове засідання 13.09.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день місце та час судового засідання повідомлений належним чином, у клопотанні від 31.03.2020 року просив розглядати справу за його відсутності.

Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив у позові відмовити.

Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що ОСОБА_3 з 2009 року і дотепер є працівником НБУ, та учасником КНПФ НБУ, індивідуальний пенсійний рахунок № 44319717.

Позивачу з моменту надання ним згоди на участь у Фонді та внесення його до переліку осіб, на користь яких сплачуватимуться пенсійні внески зараховувались пенсійні внески, що підтверджується додатковим договором від 14.12.2009 року № 30 до контракту.

На підставі наказу НБУ від 29.11.2016 року № 4631-к ОСОБА_3 було звільнено з роботи 30.11.2016 року. 13.12.2016 року позивача вилучено зі списку осіб, на користь яких вкладник сплачуватиме пенсійні внески на підставі додаткового договору № 126 до контракту, у зв`язку із чим ОСОБА_3 припинено нарахування та сплату пенсійних внесків.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12.04.2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 13.09.2018 року, у справі № 757/61058/16-ц ОСОБА_3 було поновлено на роботі з 01.12.2016 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеною прогулу.

На підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.04.2018 року у справі № 757/61058/16-ц позивача було поновлено на роботі в НБУ з 01.12.2016 року (наказ НБУ від 16.04.2018 року № 1590-к).

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилався на те, що після його незаконного звільнення з роботи та після поновлення на роботі, відповідач безпідставно не сплачував на його рахунок пенсійні внески до фонду, а тому він має право на стягнення цих внесків, пені та інвестиційної вигоди.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», система недержавного пенсійного забезпечення - це складова частина системи накопичувального пенсійного забезпечення, яка ґрунтується на засадах добровільної участі фізичних та юридичних осіб, крім випадків, передбачених законами, у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання учасниками недержавного пенсійного забезпечення додаткових до загальнообов`язкового державного пенсійного страхування пенсійних виплат.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 20 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», Сплата пенсійних внесків фізичними особами до корпоративних і професійних пенсійних фондів є добровільною, якщо інше не передбачено законом. Колективним договором може передбачатися створення корпоративного пенсійного фонду роботодавцем або відрахування пенсійних внесків роботодавців до інших пенсійних фондів. Право участі у корпоративному пенсійному фонді належить усім працівникам юридичної особи, що є засновником або роботодавцем - платником такого фонду. Роботодавець не має права будь-яким чином обмежувати права працівників на участь у корпоративному пенсійному фонді. Юридична особа, яка є засновником або роботодавцем - платником корпоративного пенсійного фонду, зобов`язана сплачувати пенсійні внески на користь усіх своїх працівників, крім тих, які подали письмові заперечення проти цього, працюють сезонно або проходять випробування при прийнятті на роботу. Роботодавець має право встановлювати однаковий відсоток відрахувань пенсійних внесків до пенсійного фонду на користь своїх працівників від суми їх заробітної плати або застосовувати прогресивну шкалу відсотків відрахувань відносно суми заробітної плати залежно від віку працівників та (або) від їх стажу роботи на даному підприємстві із встановленням однакового відсотка відрахувань пенсійних внесків для кожної визначеної групи працівників. Фізичні особи - учасники будь-якого пенсійного фонду мають право самостійно сплачувати додаткові внески на свою користь без обмежень.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», пенсійні внески до пенсійного фонду сплачуються у розмірах та у порядку, встановлених пенсійним контрактом, відповідно до умов обраних пенсійних схем. Зазначені в пенсійному контракті розміри сплачуваних до пенсійного фонду пенсійних внесків можуть змінюватися відповідно до умов обраних пенсійних схем. Внески за страхуванням ризику настання інвалідності або смерті учасника фонду сплачуються у порядку, визначеному пенсійним контрактом.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», пенсійний контракт є договором між пенсійним фондом та його вкладником, який укладається від імені пенсійного фонду його адміністратором та згідно з яким здійснюється недержавне пенсійне забезпечення учасника або декількох учасників фонду за рахунок пенсійних внесків такого вкладника.

Частиною п`ятої статті 55 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» визначено, що у разі припинення трудових відносин учасника корпоративного пенсійного фонду з роботодавцем-засновником або роботодавцем - платником корпоративного пенсійного фонду роботодавець-засновник або роботодавець - платник корпоративного пенсійного фонду, а також учасник, який є вкладником такого фонду, зобов`язаний розірвати пенсійний контракт, укладений на користь учасника фонду. Такий учасник зобов`язаний укласти новий пенсійний контракт з адміністратором будь-якого іншого пенсійного фонду або у разі досягнення пенсійного віку, визначеного відповідно до закону, укласти договір страхування довічної пенсії із страховою організацією, або відкрити в банку пенсійний депозитний рахунок. У разі якщо учасник фонду протягом трьох місяців з дня припинення трудових відносин не уклав новий пенсійний контракт з іншим пенсійним фондом, не відкрив пенсійний депозитний рахунок у банку або не уклав договір страхування довічної пенсії із страховою організацією, пенсійні кошти учасника підлягають передачі до відкритого пенсійного фонду, визначеного за рішенням ради такого пенсійного фонду. При цьому передача пенсійних коштів учасника фонду до іншого пенсійного фонду, на пенсійний депозитний рахунок банку, до страхової організації для укладення договору страхування довічної пенсії оплачується учасником фонду в порядку, передбаченому абзацами другим і третім частини четвертої цієї статті, крім випадків припинення трудових відносин згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. У разі якщо учасник фонду припиняє трудові відносини з роботодавцем-засновником або роботодавцем - платником корпоративного пенсійного фонду та вступає в трудові відносини з іншим роботодавцем-засновником або роботодавцем - платником цього корпоративного пенсійного фонду, він може залишитися учасником цього фонду, якщо це передбачено умовами пенсійного контракту. У разі припинення трудових відносин згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України витрати на переведення пенсійних коштів учасника фонду до іншого пенсійного фонду, страхової організації або на пенсійний депозитний рахунок банку оплачуються роботодавцем.

28.12.2007 року між відповідачем як Вкладником Фонду та третьою особою - Адміністратором був укладений Пенсійний контракт № D:1 (у редакції додаткового договору від 28.08.2017 року № 137) з метою врегулювання відносин, пов`язаних із здійсненням відповідачем пенсійних внесків (відрахувань) на користь своїх працівників.

Згідно з п. п. 1.1 Вкладник Фонду перераховує на рахунок Фонду пенсійні внески на користь фізичних осіб, зазначених у додатку 2 до контракту (далі - учасник Фонду), у розмірах, порядку і в строки, установлені цим контрактом відповідно до умов обраної Вкладником Фонду пенсійної системи № 1.

Підпунктом 2.4 контракту визначено, що Вкладник Фонду (НБУ) має право припинити здійснення пенсійних внесків відповідно до умов цього контракту у випадку розірвання трудових відносин з учасником Фонду, а також у інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до підпункту 8.2 пункту 8 контракту, Вкладник Фонду, починаючи з 01 грудня 2007 року, з періодичністю щомісяця, але не пізніше шостого робочого дня місяця, наступного за звітним, здійснює перерахування пенсійних внесків на поточний рахунок Фонду.

У пп. 9.1-9.3 п. 9 Пенсійного контракту сторони погодили, що пенсійні внески нараховуються виходячи з розміру місячної заробітної плати та/або мінімальної заробітної плати в розрахунку на один місяць учасника фонду. Заробітна плата учасника фонду включає основну і додаткову заробітну плату, а також інші матеріальні та соціальні виплати, які згідно з законодавством України підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та утриманню внесків до фондів соціального страхування. Пенсійні внески розраховуються щомісяця за такою формулою:

ПВ = 0,03 *НЗП, але не більше ніж 2,5 МЗП, де ПВ - пенсійний внесок учасника Фонду;

НЗП - фактична сума нарахованої заробітної плати учасника Фонду;

МЗП - мінімальна заробітна плата, установлена законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Як визначено у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки позивача було звільнено з роботи, відповідач на підставі підпункту 2.4 Пенсійного контракту припинив здійснення пенсійних внесків.

Після поновлення ОСОБА_3 на роботі йому відновлено нарахування пенсійних внесків, що підтверджується додатковим договором від 05.07.2019 року № 161 до контракту, а 06.09.2019 року сплачено на пенсійний рахунок позивача суму в розмірі 6 143,32 грн. за період після поновлення його на роботі, а саме, з квітня 2018 року по травень 2019 року, що підтверджується відомістю персоніфікації та інформацією Департаменту бухгалтерського обліку (а.с. 102, 103, 104, 106-107).

Щодо сплати відповідачем пенсійних внесків у період з грудня 2016 року по березень 2018 року - період вимушеного прогулу, то суд зазначає наступне.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) вказано, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, отже, відповідач правомірно не нараховував пенсійні внески за період з моменту звільнення позивача до його поновлення на роботі на підставі рішення суду.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази суд дійшов висновку, що правові підстави для зобов`язання НБУ перерахувати на індивідуальний пенсійний рахунок позивача пенсійні внески за період з грудня 2016 року до березня 2018 року відсутні, а за період з квітня 2018 року по травень 2019 року пенсійні внески відповідачем сплачені.

Щодо сплати штрафних санкцій у вигляді пені та стягнення упущеної вигоди суд зазначає наступне.

Як визначено у ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Оскільки суд встановив, що відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача перерахувати на індивідуальний пенсійний рахунок позивача пенсійні внески, та відсутні правові підстави і для задоволення похідних вимог про стягнення пені та неотриманої інвестиційної вигоди.

Щодо заявленої відповідачем позовної давності до вимог про стягнення пені, то з огляду на відмову у задоволенні цієї вимоги через недоведеність, правові підстави для застосування позовної давності відсутні.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то питання щодо розподілу судового збору судом не вирішується, а відповідачем належних доказів на підтвердження понесення судових витрат не надано.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 11, 15, 16, 22, 526, 549, 611 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1,20, 50, 55 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274, 275, 278, 279, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_3 до Національного банку України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України про зобов`язання перерахувати кошти - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 23.09.2021 року.

Суддя І.В Григоренко