Провадження №4-с/760/97/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Усатової І.А.,

при секретарі Омелько Г.Т.,

за участю:

представника скаржника: ОСОБА_1 ,

державного виконавця: Сакович С.Ю.,

боржника: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на рішення державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Саковича Станіслава Юрійовича та зобов`язання вчини дії, боржник: ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

07.10.2020 представник звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Саковича Станіслава Юрійовича.

Скаржник просить суд:

-визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Саковича Станіслава Юрійовича про закінчення виконавчого провадження ВП №47013131 від 08.01.2019;

-зобов`язати державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Саковича Станіслава Юрійовича відновити виконавче провадження ВП №47013131.

Скарга обґрунтована тим, що 26 березня 2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Киеві Кравцовою О.C. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2609/23087/12, виданим 13.06.2013 Солом`янським районним судом міста Києва на виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за розпискою від 09.06.2012 в розмірі 9000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 71937 (сімдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) гривень 00 коп.

При примусовому виконані вказаного виконавчого документа державним виконавцем у період з 04.08.2015 по 17.09.2018 було здійснено підтверджене випискою №2А4KL55818TEQGH6 від 17.09.2018 стягнення на загальну суму 2916,26 доларів США.

Зазначається, що з 17 квітня 2018 року, як вбачається з виписки, стягнення залишку заборгованості у розмірі (сума боргу в розмірі 9000,00 доларів США - 2941,75 доларів США фактично стягнутих з боржника) 6058,25 доларів США не проводиться, оскільки жодних переказів з цієї дати і по сьогоднішній час від органів Державної виконавчої служби на рахунок ОСОБА_3 не надходило. Інших доказів стягнення з ОСОБА_2 на користь стягувана чи добровільної сплати боржником таких коштів немає.

З заяви вбачається, що керуючись принципом розумної обачності, у зв`язку з невиконанням рішення суду у строк протягом тривалого часу, враховуючи відсутність будь-яких даних про зміну боржником місця роботи, проживання, зміну стану виконання рішення, стягувач дійшов висновку про наявність факту неправомірної бездіяльності державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження №47013131 за виконавчим листом №2609/23087/12, виданим 13.06.2013 року Солом`янським районним судом міста Києва на виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2012 року. За таких обставин неправомірна бездіяльність державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження №47013131 за виконавчим листом №2609/23087/12, виданим 13.06.2013 року Солом`янським районним судом міста Києва на виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2012 року, полягає у невиконанні рішення суду - неправильному визначенні валюти і суми в розмірі 71937 гривня (UAH), яка підлягає до стягнення, та нестягнені з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 решти заборгованості за розпискою від 09.06.2012 року в розмірі 6058,25 доларів США.

Скаржник вважає, що в даному випадку, оскільки фактичного повного виконання рішення, яке підлягало виконанню, не відбулося, державний виконавець не мав права виносити постанову про закінчення виконавчого провадження. Отже, постанова державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Саковича Станіслава Юрійовича про закінчення виконавчого провадження ВП №47013131 від 08.01.2019 є такою, що порушує права стягувача, незаконною та підлягає скасуванню.

З огляду на наведене, просить задовольнити скаргу.

16.02.2021 до канцелярії суду надійшло заперечення на скаргу про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та зобов`язати вчинити дії від боржника ОСОБА_2 . Так, він зазначає, що у скарзі до суду представник стягувача вказав, що постанову від 08.01.2019 про закінчення виконавчого провадження він дізнався лише 24.09.2020 після отримання ним 24.09.2020 відповіді на адвокатський запит. Однак, це не відповідає фактичним обставинам справи. На підтвердження того, що стягувачу та його представнику було відомо про наявність постанови від 08.01.2019 про закінчення виконавчого провадження ще до отримання відповіді (24.09.2020) вказує той факт, що згідно інформації з сайту «Судова влада» представником стягувача подавались аналогічні скарги від 16.09.2020 та 28.09.2020 про оскарження рішень державного виконавця. Тому ОСОБА_2 просить залишити скаргу без розгляду.

16.02.2021 до канцелярії суду надійшли письмові пояснення представника стягувача, в якій зазначає, що наведені в заперечені аргументи не відповідають дійсності та є фактично припущеннями. Скарга у даній справі обґрунтована тим, що стягувач дізнався про закінчення виконавчого провадження лише 24.09.2020, а до цього він мав законне сподівання, що воно виконується, про що детально викладено в скарзі та поясненнях.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2020 відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Боржник у судовому засіданні заперечували проти скарги, просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на її необґрунтованість.

Державний виконавець Сакович С.Ю. у судовому засіданні заперечував проти скарги, посилаючись на її безпідставність та відсутність предмета спору. В поясненнях Сакович С.Ю. також зазначає, згідно ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Законом України «Про валюту і валютні операції» визначено, що національною валютою є гривня. У виконавчому листі №2609/23087/12 від 13.06.2013 не предписано здійснення державним виконавцем перерахунку еквівалентну у гривні в долари США, не предписано обчислювати борг в іноземній валюті. Так як у виконавчому документі судом визначено еквівалент у гривні жодних підстав вважати, що стягнення необхідно проводити у іншій валюті, окрім гривні, немає.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 1 ст. 448 цього Кодексу скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, право на звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України.

Скаржник, звертаючись зі скаргою до суду вказує, що з 17 квітня 2018 року стягнення залишку заборгованості у розмірі (сума боргу в розмірі 9000,00 доларів США - 2941,75 доларів США фактично стягнутих з боржника) 6058,25 доларів США не проводиться, оскільки жодних переказів з цієї дати і по сьогоднішній час від органів Державної виконавчої служби на рахунок ОСОБА_3 не надходило.

На що суд зазначає наступне.

Після проведеного аналізу з Єдиного державного реєстру судових рішень, судом встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року у цивільній справі № 2609/23087/12, позовну заяву про стягнення боргу було частково задоволено, а саме:

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розпискою від 09.06.2012 у розмірі 9000 доларів США, що в еквіваленті становить 71937 (сімдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) грн. 00 коп.;

-стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у розмірі 719 (сімсот дев`ятнадцять) грн.. 37 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

27 грудня 2012 року Солом`янським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Кравцової О.С. від 26.03.2015 було відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду.

21.04.2015 державним виконавцем Кравцовою О.С. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_2

24.05.2015 державним виконавцем Кравцовою О.С. винесено постанову про арешт майна боржника, та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до постанови №47013131 про перевірку матеріалів виконавчого провадження від 08.01.2019, визначено дії державного виконавця Саковича С.Ю. при здійснені виконавчого провадження №47013131 з примусового виконання виконавчого листа №2609/23087/12, виданого 13.06.2013 Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 9000 доларів США, що еквівалентно 71937 грн. такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 19 Конституції України органи державної та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року, в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ст.10 Закону під заходами примусового виконання рішень розуміють:

- звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

- звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

- вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

- заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

- інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Таким чином, 21.04.2015 державним виконавцем Кравцовою О.С. винесено постанову про звернення стягнення на заробітку плату боржника ОСОБА_2 24.05.2015 державним виконавцем Кравцовою О.С. винесено постанову про арешт майна боржника, та оголошення заборони на його відчуження.

Частиною першою ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів справи вбачається, що 08.01.2019 старшим державним виконавцем Сакович С.Ю. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 47013131 , керуючись п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Закінчуючи виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець Сакович С.Ю. виходив з того, що згідно звіту про здійснення відрахування та виплати від 08.02.2018 Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України Міністерства оборони України з боржника ОСОБА_2 стягнуто борг у повному обсязі, а саме 71937 грн. 00 коп., що еквівалентно 9000 доларів США.

Оскільки законодавством державного виконавця не наділено правом змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду (71937 грн. 00 коп.), а тому суд першої інстанції дійшов висновку про законність винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження, керуючись п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

В підпунктах 2, 3 пункту 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Виходячи з цього та викладеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст. 32 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 5, 18, 24, 26, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 10, 12, 76-81, 258, 259, 260, 261, 447-453 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Усатова І.А.