Єдиний унікальний номер справи 486/1305/19
Провадження № 22-ц/812/495/21 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 квітня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, яке ухвалене 13 січня 2021 року об 11 годині 30 хвилин, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Далматової Г.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Южноукраїнський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Южноукраїнська міська рада Миколаївської області про визнання шлюбу, укладеного без наміру створити сім`ю, недійсним, анулювання актового запису про розлучення, визнання права на користування жилим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в:

01 серпня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 , пред`явила до ОСОБА_3 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

18 червня 1991 року ОСОБА_5 на сім`ю з чотирьох осіб було надано житлове приміщення № 47-48 у гуртожитку АДРЕСА_1 , в яку усі члени сім`ї вселилися, були в ній зареєстровані та постійно проживали. Іншого житла сім`я не мала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після смерті чоловіка, ОСОБА_1 почала зловживати спиртними напоями, чим скористався відповідач. Дізнавшись про наявність в ОСОБА_1 житла, відповідач навмисно, з метою отримання права вселитися у житло, став створював умови для того, щоб ОСОБА_1 продовжувала вживати алкогольні напої, схиляв її до укладення шлюбу з ним.

21 березня 2003 року в Южноукраїнському міському відділі РАЦС Миколаївської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 з ОСОБА_3 .

Після укладення шлюбу, той наполягав на тому, щоб ОСОБА_1 зареєструвала його у вказаних кімнатах гуртожитку, в якому на той час проживала ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7

25 квітня 2003 року ОСОБА_3 було зареєстровано в вказаному приміщенні.

Як на її думку, це було зроблено обманним шляхом, про що свідчить та обставина, що з моменту реєстрації шлюбу відповідач з позивачем не проживав, ніколи не підтримував сімейних відносин, а проживав з ОСОБА_8 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і у них народилась донька.

В 2006 року відповідач вигнав її та доньку з жилого приміщення, після чого зняв їх з реєстрації, змінив замки та переоформив особовий рахунок на своє ім`я. З цього часу вона не має іншого житла. Відповідач створює перешкоди у користуванні житлом, яке вона займала на законних підставах. На теперішній час вона є інвалідом, потребує постійного стороннього догляду, але не має реєстрації в м. Южноукраїнську та не отримує соціальну допомогу.

Весь цей час, відповідач постійно погрожував їй.

Посилаючись на викладені обставини та, вважаючи, що при укладенні шлюбу відповідач керувався лише бажанням заволодіти житлом і не мав наміру створити сім`ю, про що свідчить те, що 07 квітня 2009 року ним оформлено розірвання шлюбу, позивач просила про визнання шлюбу, укладеного без наміру створити сім`ю, недійсним, анулювання актового запису про розлучення, визнання права на користування жилим приміщенням та виселення.

Рішенням Южноукраїнський міський суд Миколаївської області від 13 січня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи у суді апеляційної інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, суд І інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилається в позові.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст.ст. 4,49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Так, судом І інстанції встановлено, і, це ж вбачається з матеріалів справи, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

18 червня 1991 року ОСОБА_5 на сім`ю з чотирьох осіб було надано житлове приміщення № 47-48 у гуртожитку АДРЕСА_1 , в якому сім`я була зареєстровано і постійно проживала (т. 1 а.с. -7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. -8).

Після смерті чоловіка ОСОБА_1 з дітьми залишилася проживати у гуртожитку.

21 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

25 квітня 2003 року ОСОБА_3 , був зареєстрований у вказаних кімнатах, в якому на той час проживала позивач, як член родини (т. 1 а.с. 17). Вказані дії з реєстрації особи, були можливі лише за наявності заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки (виписка з домової книги) у кімнатах 47-48 будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , як квартиронаймач, ОСОБА_1 дружина, яка вибула 2007 р., ОСОБА_7 падчерка, яка вибула 2007 року, ОСОБА_6 пасинок та ОСОБА_5 колишній чоловік дружини (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (т. 1 а.с.11).

Як вбачається із відповіді КП «ЖЕО» заяву про відкриття особового рахунку ОСОБА_3 подавав 17 серпня 2003 року (т.1 а.с.15).

Згідно рішення виконкому Южноукраїнської міської ради №619 від 12 грудня 2007 року, статус будинку АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .

26 березня 2007 року позивач ОСОБА_1 та її неповнолітня дочка ОСОБА_7 були зняті з реєстрації місця проживання у спірному приміщенні гуртожитку (т. 1 а.с.5).

07 квітня 2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. -6).

Копію свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_1 отримала 10 червня 2014 року. З копії паспорту позивача вбачається, що наступного місяця після отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, вона зареєструвала місце проживання у с. Зелена Поляна Арбузинського району (т. 1 а.с.5).

В силу частини першої статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з частиною другою статті 24 СК України реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Відповідно до статті 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою, другою статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

У пункті 13 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності.

Статтею 42 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена.

Відповідно до статті 44 СК України у випадках, передбачених статтями 39-41 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частини другої статті 41 СК України).

Шлюб між сторонами тривав 6 років та лише через 10 років після його розірвання, ОСОБА_1 звернулася про визнання укладеного шлюбу недійсним, посилаючись на те що він укладений без наміру створити сім`ю.

Іншого позивач належними та допустимими засобами доказування не довела, хоча за ст. 81 ЦПК України то є його обов`язком.

За такого, суд вважає що, позивачем не доведено відсутність у відповідача мети щодо створення з позивачем сім`ї, що вірно і констатував суд І інстанції.

Щодо вимог про визнання права на користування жилим приміщенням та виселення, то суд І інстанції дійшов вірного висновку про відмову в їх задоволені.

Колегія суддів Миколаївського апеляційного суду і в цій частині вважає рішення законним та обґрунтованим, виходячи з наступних підстав.

Так. Згідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що місце проживання - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, дачний будинок тощо), у відповідному населеному пункті або за його межами на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Як роз`яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 , її було знято з реєстрації у вказаних кімнатах гуртожитку 26 березня 2007 року (т. 2 а.с. 209-211).

За її ж заявою, з реєстрації у вказаних кімнатах було знято і її неповнолітню на той час дочку ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 196-197).

Згідно роз`яснення Центру надання адміністративних послуг м. Южноукраїнська, процедура зняття неповнолітньої особи з реєстрації вимагала лише заяви одного з батьків за письмовою згодою другого з батьків (т. 1 а.с. 83,84).

Оскільки і позивач і її донька зняті з реєстрації у гуртожитку одночасно, у суду є всі підстави вважати, що ОСОБА_1 вчинила це з власної волі, та протиправних дій з боку відповідача, щодо їх примусового виселення здійснено не було.

Крім того, і позивач, і її донька були зареєстровані за однією адресою по АДРЕСА_4 .

Так як позивач з 2007 року тривалий час відсутня була за місцем реєстрації у кімнаті АДРЕСА_5 , та була зареєстрована, а значить фактично обрала собі інше постійне місце проживання за іншою адресою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені вказаних вимог.

Колегія суддів за недоведеністю відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо фіктивності укладення шлюбу, задля наміру заволодіння жилим приміщенням. Доказів примусового зняття з реєстрації, на яке посилається позивач, не надано ні суду І ні апеляційної інстанцій.

За своїм змістом такі необґрунтовані доводи є лише припущенням, яке відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не має правового значення.

Встановлені судами обставини не дають підстав для задоволення вимог позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, та не є підставою для скасування рішення суду І інстанції.

За такого, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 січня 2021 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В.Серебрякова

Повний текст постанови складено 23 квітня 2021 року.