Єдиний унікальний номер судової справи: 225/159/21
Номер провадження: 2/225/311/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 р. м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Мигалевича В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Голубової О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» (юридична адреса: 03680 м.Київ, вул. Героїв Севастополя, 30; фактична адреса: 04050 м.Київ вул. Мельникова, 53, ) про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку, та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» (далі - Інститут) про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 02.09.1991 р. по 11.02.2015р., на посадах лікаря анестезіолога-реаніматолога анестезіологічного відділення, завідувача відділення анестезіології лікаря-анестезіолога.

Відповідно до постанови КМУ від 07.11.2014р. № 595, постанови Президії Національної академії медичних наук України від 13.11.2014р. № 11/4, постанови Президії від 17.11.2014р. № 18 Інститут був переміщений з території проведення АТО м. Донецька до м. Києва.

На підставі наказу від 18.06.2018р. № 16-к «Про звільнення працівників» її було звільнено на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, з 11.02.2015р. у зв`язку з її відмовою від переведення в іншу місцевість разом з установою.

Після звільнення та до сьогоднішнього дня відповідач не провів з нею остаточний розрахунок, не виплативши їй заробітну плату з жовтня 2014 року по лютий 2015 року на загальну суму 43710,14 грн.

Крім того, оскільки її звільнено на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України з 11.02.2015 р., відповідач зобов`язаний виплатити їй вихідну допомогу, розмір якої позивач визначає в сумі 9765,00 грн.

У зв`язку з не проведенням остаточного розрахунку з нею, позивачем ставиться вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період в сумі 215295,00 грн.

У зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з березня 2014 року по червень 2020 року. Позивач ставить вимогу про стягнення з відповідача компенсації втрати частини основної заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в сумі 48332,64 грн.

На підставі наведеного просила стягнути з відповідача на свою користь - заборгованість із заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року в сумі 19995,14 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн. 14 коп. - заборгованість із заробітної плати за грудень 2014 р. та січень-лютий 2015 року в загальній сумі 23715,00 (двадцять три тисячі сімсот п`ятнадцять) грн. 00 коп. - заборгованість із вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України, в загальній сумі 9765,00 (дев`ять тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн. 00 коп.; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 215295,00 (двісті п`ятнадцять тисяч двісті дев`яносто п`ять) грн. 00 коп.; - компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 48332,64 (сорок вісім тисяч триста тридцять дві) грн. 64 коп.

Згідно з ухвалою суду від 16.01.2021, провадження у справі відкрито.

04.03.2021 відповідач надав відзив, в якому послався на те, що заявлені позовні вимоги вважає частково необґрунтованими з наступних підстав. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства», постанови Президії Національної академії медичних наук України від 17.11.2014 р. № 18 Державна установа «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім. В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» був переміщений з території проведення АТО м. Донецьк до м. Києва, у зв`язку з бойовими діями та окупацією м. Донецька невизнаною терористичною республікою «ДНР». В період часу з 17 листопада 2014р. по 11 лютого 2015р. керівництвом здійснено переміщення Інституту до м. Києва. З урахуванням відсутності в м. Києві матеріальної бази (приміщень для клінічних відділень, лікувально-діагностичного обладнання та ін.) з 01.01.2015 року по даний час Інститут працює виключно за КВПКВ 6561040 «Фундаментальні дослідження, прикладні наукові і науково-технічні розробки, виконання робіт за державними цільовими програмами і державним замовленням у сфері профілактики і лікування хвороб людини, підготовка наукових кадрів, фінансова підтримка розвитку наукової інфраструктури та об`єктів, що становлять національне надбання», штатний розпис за даною програмою передбачає 85 штатних одиниць.

З 17.11.2014р. ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірург ім. В.К. Гусака НАМН України» здійснює свою діяльність ні території м. Києва. Позивач до м. Києва не виїжджала та не відпрацьовувала робочий час в м. Києві.

Враховуючи те, що Інституту фактично з листопада 2014 проводив свою діяльність в м. Києві, на території м. Донецька здійснювались дії АТО та м. Донецьк фактично вже було тимчасово не підконтрольне державі Україні - відпрацювання робочого часу позивачем, передбачене КЗпП України, з 17 листопада 2014 р. вважаються таким, що не здійснювалось. Будь-які виходи за минулим місцем роботи (за територіальністю) не рахуються як відпрацювання робочого часу. З моменту переміщення інституту позивач жодного разу не виходила за місцем роботи (м. Київ, вулиця Героїв Севастополя, 30).

Враховуючи викладене, розрахунок заборгованості за заробітною платою, поданий позивачем, відповідач вважав необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності.

Відповідно довідки форми ОК-5 (дата формування виписки 02.01.2020) ОСОБА_1 отримувала заробітну плату, з якої проведено відрахування до бюджету за 2014 рік по листопад включно.

З відзиву, поданого відповідачем окрім зазначеного вбачається, що відповідно до тарифікаційного списку Інституту на 2014 рік місячний фонд заробітної плати позивача на посаді завідувача відділу відділення анестезіології становив 5394,71 грн., на посаді лікаря-анестезіолога відділу анестезіології (за сумісництвом) становив 2157,88. Так, сума заборгованості позивачу може становити: 01.12.2014 - 31.12.2014 (23 р.д.) - 7552,59 грн.

В частині заборгованості за період січень - лютий 2015р. розрахунок відповідач вважав за можливим провести у відношенні до розміру мінімальної заробітної плати на 2015р. (1218,00 грн), визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», а також тарифікаційного списку.

У зв`язку з відсутністю затверджених тарифікаційних списків працівників, які не виявили бажання переміститись з Установою до м. Києва, враховував діючий на 2014р. тарифікаційний список, до якого позивачу було присвоєно 10 тарифний розряд. Відповідно до єдиної тарифної сітки на 2015 рік, діючої на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 p. № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплат праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» тарифна ставка за тарифним розрядом 14 на період з 01.01.2015 по 31.08.2015 становила 2062,00 грн.

На підставі наведеного вважав, що сума заборгованості позивачу за основним місцем роботи та сумісництвом з урахуванням надбавок та враховуючи, що сума мінімальної заробітної плати на 2015 рік (1218,00 грн), визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» може становити: 01.01.2015р. - 31.01.2015р. (31 р.д.) - 7552,59 грн, 01.02.2015р. - 11.02.2015р. (8 р.д.) - 2967,09 грн.

А тому відповідач вважає, що сума заборгованості перед позивачем за період з 01.01.2014р. по 11.02.2015р. може становити 18072,27 грн.

Також відповідач зазначає, що розрахунок компенсації втрати частини основної заробітної плати має бути проведений виключно з 01.01.2014р. по 11.02.2015р., у зв`язку оплатою заробітної плати відповідачем позивачу за період жовтень - листопад 2014р.

Таким чином, загальна сума компенсації втрати частини основної заробітної плати за період з 01.12.2014р. по 11.02.2015р. може становити 18787,52 грн.

У зв`язку з чим відповідач просив при розгляді справи врахувати зазначені заперечення та відмовити в задовленні позову.

25.03.2021 р. представник позивача уточнила позовні вимоги з урахуванням відзиву відповідача, у зв`язку з чим просила стягнути на користь позивача заборгованість по заробітній платі за грудень 2014 р. та січень-лютий 2015 року в сумі 18072,27 грн., вихідну допомогу в сумі 7552,59 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 197770,00 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в сумі 21479,30 грн.

Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позов підтримують.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Причин неявки суду не повідомив

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Державною установою «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» з 02.09.1991 р. по 11.02.2015р., на посадах лікаря анестезіолога-реаніматолога анестезіологічного відділення, завідувача відділення анестезіології лікаря-анестезіолога, звільнена за ч. 6 ст. 36 КЗпП України відмова від переведення в іншу місцевість з установою (а.с.13-15).

Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначної законом.

Згідно ст. 94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до тарифікаційного списку Інституту на 2014 рік (а.с. 39), місячний фонд заробітної плати ОСОБА_1 на посаді завідувача відділення анестезіології лікаря-анестезіолога складав 5394,71 грн.; на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога анестезіологічного відділення складав 2157,88 грн. У загальному, місячний фонд заробітної плати ОСОБА_1 складав 7552,59 грн. (5394,71+2157,71).

Поряд із цим, представник позивача уточнила позовні вимоги, погодившись із розрахунком заборгованості наведеної представником відповідача у відзиві, яка складає 18072,27 грн., в тому числі за грудень 2014 р. - 7552,59 грн., січень 2015 р. - 7552,59 грн., лютий 2015 р. - 2967,09 грн.

З огляду на вказане, суд, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, яка складає 18072,27 грн., у тому числі за грудень 2014 р. - 7552,59 грн., січень 2015 р. - 7552,59 грн., лютий 2015 р. - 2967,09 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги, суд зазначає таке:

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 6 статті 36, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, позивач звільнена з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою.

У зв`язку з чим позивач має право на виплату їй вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку, що у відповідності до тарифікаційного списку Інституту на 2014 рік, з урахуванням тарифного розряду посади, яку займала позивач до звільнення, складає 7552,59 грн..

Тому суд, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги в сумі 7552,59 грн..

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає таке:

Наказом № 16-к від 18.06.2018 року ОСОБА_1 звільнено на підставі ч. 6 ст. 36 КЗпП України.

20.12.2018 року позивачкою на адресу відповідача направлено вимогу про розрахунок заробітної плати відповідно до ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України,ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.

Статтею 117 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при цьому визначальним є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Підставою відповідальності власника відповідно до ст. 117 КЗпП, на яку посилається позивач, обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факта: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Оскільки відповідач не виплатив позивачу вчасно суми, що належать йому у зв`язку із звільненням, на момент свого звільнення не працював, а вимога була направлена 20.12.2018 року, то заборгованість по заробітній платі повинна була виплачена з 21.12.2018 року.

У зв`язку з тим, що відповідач до теперішнього часу не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати, затримка заборгованості рахується з 21.12.2018 р., з дня звернення з вимогою про розрахунок (20.12.2018), відповідно до ч. 1 ст.116 КЗпП України по 05.04.2021 (дата зазначена в позовних вимогах позивача) становить 442 робочих днів.

При цьому середньоденний заробіток позивача, становить 351,28 грн.

Сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичною розрахунку з 21.12.2018 р. по 05.04.2021 року (період визначений позивачем) складає: 442 (кількість днів) х 351,28 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) = 155267,20 грн.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд доходить висновку, що у цій справі відповідачем не доведено відсутність своєї вини у затримці розрахунку з позивачем при звільненні.

Проте при визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця, необхідно взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених вимог про стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, враховуючи ті обставини, що відповідач Державна Установа «Інститут невідкладної і відновної хірург ім. В.К. Гусака НАМН України», у зв`язку з тимчасовою окупацією м. Донецька, була вимушена змінити місце свої діяльності, залишивши при цьому об`єкти матеріально-технічної бази у м. Донецьку, та на даний час здійснює свою діяльність ні території м. Києва, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25000 гривень. Зазначена сума, безумовно, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Таким чином, суд доходить висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні є порушенням статей 47 та 116 КЗпП України, у зв`язку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 21.12.2018 р. по 05.04.2021 р. у сумі 25000,00 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини основної заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, суд зазначає таке:

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року №159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4)зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Таким чином право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, у постанові від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16).

Механізм розрахунку компенсації докладно описано у п. 4 Порядку №159.

Враховуючи, що судом задоволена вимога про стягнення заробітної плати в таких розмірах: грудень 2014 р. - 7552,59 грн., січень 2015 р. - 7552,59 грн., лютий 2015 р. - 2967,09 грн., компенсація розраховується саме на ці суми:

За грудень 2014 р.: 124,60 % х 7552,59 = 9410,53 грн.;

За січень 2015 р.: 117,8 % х 7552,59 = 8896,95 грн.;

За лютий 2015 р. 106,9 х 2967,09 = 3171,82 грн.

Всього компенсація громадянину втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 01.01.2014 р. по 11.02.2015 р. становить 21479,30 грн., яка розрахована за період з січня 2015 року по березень 2021 року та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

За таких обставин, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення заробітної плати, а раніше суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі; вихідної допомоги; компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати - у повному обсязі, в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - частково, судовий збір у сумі 908,00 грн. необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.

Відповідно до ст.ст.44, 47, 94, 115-117 КЗпП України, ст.ст.1, 24 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст.4, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи "Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії Медичних Наук України" (м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 30, ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати - задовольнити частково.

Стягнути з Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період грудень 2014 року, січень-лютий 2015 року в сумі 18072,27 грн. (вісімнадцять тисяч сімдесят дві гривні, двадцять сім копійок) з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів; вихідну допомогу в сумі 7552,59 грн. (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят дві гривні, п`ятдесят дев`ять копійок) з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати в сумі 21479,30 грн. (двадцять одна тисяча чотириста сімдесят дев`ять гривень, тридцять копійок), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2018 року по 05.04.2021 р. у розмірі 25000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень, 00 копійок) з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити

Стягнути з Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» на користь держави судовий збір у сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень, 00 копійок)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Суддя: