Справа №203/3353/18
Провадження №2/0203/239/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2021 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

з участю:

-представника позивачки ОСОБА_1 ;

-відповідача ОСОБА_2 ;

-представниці відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, ОСОБА_8 , про визнання договорів дарування недійсними, визнання права спільної часткової власності, відшкодування збитків та моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

1. 25 вересня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - виконавчий комітет Центральної районної в м. Дніпрі ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва О.С., ОСОБА_8 , про визнання договорів дарування недійсними, визнання права спільної часткової власності, відшкодування збитків та моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачці та її падчерці - ОСОБА_9 , належала квартира АДРЕСА_1 (2/3 та 1/3 частки відповідно). ОСОБА_2 доводиться позивачці племінником, сином рідної сестри позивачки - ОСОБА_10 . Останній мешкав у гуртожитку і кілька років поспіль переконував позивачку відчужити належну їй частину квартири на його користь. Внаслідок постійних вмовлянь та обману з боку племінника 29.08.2014 позивачка подарувала йому належне їй майно. Після укладення договору дарування відповідач вселив у квартиру свою тяжко хвору матір та покинув її, поклавши тягар з її догляду на позивачку, став погрожувати позивачці виселенням. 22.02.2016 ОСОБА_2 подарував спірне майно своїм дітям, намагаючись таким чином позбавити позивачку можливості повернути протиправно відчужене майно. Крім того, 17.10.2017 ОСОБА_9 подарувала належну їй 1/3 частину квартири ОСОБА_8 . Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про договорів дарування від 29.08.2014 та 10.03.2016 недійсними, визнання за нею права власності на 2/3 часток спірної квартири, відшкодування збитків у розмірі вартості предмета дарування в сумі 363 846,00 грн та моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн (т. 1 а.с.а.с. 1 - 9).

2. 11 жовтня 2018 року суд за заявою позивачки забезпечив позов, заборонивши відчуження спірного майна (т. 1 а.с.а.с. 84, 85).

3. 06 лютого 2019 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що позивачка є для нього єдиною рідною людиною. Позивачка протягом кількох років постійно висловлювалась про бажання віддати спірне майно саме йому. Про таке бажання свідчить те, що 2012 року вона склала на його ім`я заповіт. Договір дарування від 2014 року був укладений саме з волі позивачки, отже є правомірним. Після укладення договору усі правоустановчі документи на квартиру перебували у позивачки. Жодного тиску (у тому числі, психологічного) позивачка від відповідача не зазнала. Більше того, позивачка згодом підтримала бажання відповідача подарувати спірне майно дітям. Крім того, звернувшись з вимогою про визнання недійсним договору дарування від 29.08.2014 позивачка пропустила трирічний строк позовної давності (т. 1 а.с.а.с. 122 - 124).

4. 11 лютого 2019 року ОСОБА_8 подав до суду пояснення, у яких зазначив, що ОСОБА_2 в особистій телефонній розмові з ним казав, що позивачка є його ворогом, і не приховував неприязних стосунків з нею. Також відповідач визнав факт тривалого систематичного впливу на позивачку, спрямованого на відчуження нею належного їй майна (т. 1 а.с.а.с. 236, 239).

5. 22 лютого 2019 року відповідачі звернулися до суду із заявою про застосування до вимоги про визнання недійсним договору дарування від 29.08.2014 позовної давності (т. 1 а.с.а.с 227 - 229).

6. Того ж дня на виконання ухвали суду про відкриття провадження у справі ОСОБА_2 надав суду заяву свідка, у якій показав, що на зміст договору дарування від 29.08.2014 ОСОБА_10 не впливала; ОСОБА_2 після укладення договору дарування зберіг з позивачкою добрі взаємини (т. 1 а.с.а.с. 231, 232).

7. 03 червня 2019 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 40).

8. 19 січня 2021 року суд своєю ухвалою замінив виконавчий комітет Центральної районної в м. Дніпрі ради адміністрацією Центрального району Дніпровської міської ради.

9. У судовому засіданні представники позивачки підтримали позов, пояснивши, що позивачці та її падчерці - ОСОБА_9 , належала квартира АДРЕСА_1 (2/3 та 1/3 частки відповідно). ОСОБА_2 доводиться позивачці племінником, сином рідної сестри позивачки - ОСОБА_10 . Останній мешкав у гуртожитку і кілька років поспіль переконував позивачку відчужити належну їй частину квартири на його користь. Внаслідок постійних вмовлянь та обману з боку племінника 29.08.2014 позивачка подарувала йому належне їй майно. Після укладення договору дарування відповідач вселив у квартиру свою тяжко хвору матір та покинув її, поклавши тягар з її догляду на позивачку, став погрожувати позивачці виселенням. 22.02.2016 ОСОБА_2 подарував спірне майно своїм дітям, намагаючись таким чином позбавити позивачку можливості повернути протиправно відчужене майно. Крім того, 17.10.2017 ОСОБА_9 подарувала належну їй 1/3 частину квартири ОСОБА_8 .

10. ОСОБА_2 , представниця відповідачів у суді заперечували проти позову, пояснивши, що позивачка є для ОСОБА_2 єдиною рідною людиною. Позивачка протягом кількох років постійно висловлювалась про бажання віддати спірне майно саме йому. Про таке бажання свідчить те, що 2012 року вона склала на його ім`я заповіт. Договір дарування від 2014 року був укладений саме з волі позивачки, отже є правомірним. Після укладення договору усі правоустановчі документи на квартиру перебували у позивачки. Жодного тиску (у тому числі, психологічного) позивачка від відповідача не зазнала. Більше того, позивачка згодом підтримала бажання відповідача подарувати спірне майно дітям. Крім того, звернувшись з вимогою про визнання недійсним договору дарування від 29.08.2014 позивачка пропустила трирічний строк позовної давності. На зміст договору дарування від 29.08.2014 ОСОБА_10 (сестра позивачки) не впливала. ОСОБА_2 після укладення договору дарування зберіг з позивачкою добрі взаємини, дбав про неї, оплачував комунальні послуги.

11. Представник органу опіки та піклування Центральної районної в м. Дніпрі ради (у подальшому - адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва О.С. до суду не з`явилися, звернувшись з клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності (т. 1 а.с.а.с. 91, 103, 113, 243, т. 2 а.с.а.с. 24, 45, 92, 227).

12. ОСОБА_8 до суду також не з`явився, був повідомлений належним чином.

13. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

14. Судом встановлено, що позивачці, яка доводиться ОСОБА_2 рідною тіткою, належали 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 . Решта квартири (1/3 частини) належала падчерці позивачки - ОСОБА_9 (т. 1 а.с.а.с. 23 - 31).

15. 18 січня 2012 року позивачка склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_2 (т. 1 а.с.а.с. 127, 128).

16. 29 серпня 2014 року між позивачкою та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за яким останній прийняв у дар 2/3 частини спірної квартири. Договір був посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (номер у реєстрі - 5-412) (т. 1 а.с. 109).

17. 10 березня 2016 року між ОСОБА_2 та його малолітніми дітьми ОСОБА_6 , ОСОБА_7 було укладено договір дарування, за яким останні прийняли у дар по 1/3 частині спірної квартири. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. (номер у реєстрі - 254) (т. 1 а.с.а.с. 104, 105, 203, 204).

18. 17 жовтня 2017 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування, за яким останній прийняв у дар 1/3 частину спірної квартири. Договір був посвідчений Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою (номер у реєстрі - 3-1040) (т. 1 а.с.а.с. 33, 34).

19. Відповідно до частини 1 статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

20. За своєю юридичною природою договір дарування є двостороннім (взаємним), безоплатним, реальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі на її укладення сторін.

21. Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

22. За правилами, встановленими частиною 3 статті 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

23. Воля - це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів.

24. Матеріали справи свідчать про те, що позивачка добровільно, свідомо з власної волі уклала договір дарування від 29.08.2014, за яким спірне майно було відчужене на користь ОСОБА_2 .

25. Реальність настання передбачених договором дарування наслідків була реалізована шляхом реєстрації права власності обдарованого на спірне майно у встановленому законом порядку.

26. Наведені обставини свідчать про те, що укладаючи вказаний договір дарування, позивачка мала волю і усвідомлювала, який саме договір вона підписує та які наслідки такого підписання мають настати, що виключає можливість визнання цього правочину недійсним з підстав його фіктивності, удаваності, помилки чи введення в оману.

27. Суд при цьому критично ставиться до посилань позивачки на те, що вона фактично користується спірним майном, утримує його, оскільки це не спростовує наявності її волі на відчуження спірного нерухомого майна, а саме проживання її у квартирі лише підтверджує небажання її племінника позбавляти тітку житла.

28. Про бажання позивачки передати належне їй майно ОСОБА_2 , довірливий характер взаємин між ними та розуміння нею природи вчиненого правочину додатково свідчить те, що 09.09.2011 вона довірила племіннику оформити від її імені спадщину після смерті чоловіка, а 18.01.2012 ? склала на його користь заповіт на все майно, що належить та належатиме їй. При цьому скасування цього заповіту 14.09.2018 не має правового значення, оскільки таке скасування відбулося майже одночасно із зверненням до суду (т. 1 а.с.а.с. 18, 126, 128).

29. Оцінюючи наданий позивачкою електронний доказ (лазерний диск з імовірною телефонною розмовою між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 ), суд виходить з такого (т. 1 а.с. 58).

30. Статтею 236 Цивільного процесуального кодексу України (далі ? ЦПК) встановлено, що зміст особистих паперів, листів, записів телефонних розмов, телеграм та інших видів кореспонденції фізичних осіб може бути досліджений у відкритому судовому засіданні або оголошений за клопотанням учасника справи лише за згодою осіб, визначених Цивільним кодексом України.

31. За приписами частини 1 статті 238 ЦПК під час відтворення звукозапису, демонстрації відеозапису, що мають приватний характер, а також під час їх дослідження застосовуються правила цього Кодексу щодо оголошення і дослідження змісту особистого листування і телеграфних повідомлень.

32. Відповідно до частин 1, 2 статті 306 ЦК фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції. Листи, телеграми тощо є власністю адресата. Листи, телеграми та інші види кореспонденції можуть використовуватися, зокрема шляхом опублікування, лише за згодою особи, яка направила їх, та адресата. Якщо кореспонденція стосується особистого життя іншої фізичної особи, для її використання, зокрема шляхом опублікування, потрібна згода цієї особи.

33. У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечував проти відтворення вказаного звукозапису, зокрема, повідомивши, що ОСОБА_8 не попередив його про факт фіксування розмови, що підтвердилось відтворенням запису на початковому відрізку розмови.

34. Зважаючи на викладене, суд не досліджував вказаний електронний доказ, отже й і не брав його до уваги при ухваленні рішення.

35. Розв`язуючи спір у частині визнання недійсним договору дарування від 10.03.2016, суд виходить з такого.

36. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

37. За правилами, встановленими частиною 1 статті 4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

38. Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

39. За приписами частини 1 статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

40. Способи захисту порушеного права визначено частиною 2 статті 16 ЦК, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

41. При цьому відповідно до частин 1, 2 статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

42. Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

43. При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК та статті 5 ЦПК.

44. Крім того, стала судова практика визначає додатковий критерій належності обраного позивачем способу захисту порушеного права, згідно з яким такий спосіб має також бути ефективним, тобто таким, що тягне за собою настання для позивача реальних позитивних правових наслідків у вигляді повного або часткового поновлення порушеного права.

45. Судом встановлено, що позивачка у справі звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним правочину, за яким право власності перейшло від ОСОБА_2 до його малолітніх дітей.

46. На думку суду, незважаючи на відповідність висунутої вимоги приписам статті 16 ЦК, вона не відповідає критерію ефективності.

47. Так, главою 29 ЦК виз начено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

48. ЦК передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК).

49. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК.

50. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

51. Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18).

52. Згідно зі статтею 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

53. При цьому право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

54. З урахуванням наведеного позивачка не може бути позбавлена можливості на захист свого права на майно (легітимних і виправданих очікувань набути майно), а віндикація є способом захисту речового права, який спрямований на ефективне поновлення порушених прав на майно.

55. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.12.2019 №86565343 (справа №643/10756/16-ц), яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом.

56. Відтак, саме такий спосіб порушеного права (віндикація) мала обрати позивачка у цій справі, вважаючи, що вона була протиправно позбавлена належного їй майна.

57. З огляду на викладене суд вважає за необхідне залишити без задоволенні і решту позовних вимог (визнання права спільної часткової власності, відшкодування збитків та немайнової шкоди), які мають у справі похідний характер.

58. Керуючись статтями 5, 7, 10 - 13, 19, 23, 76 - 81, 89, 209 - 211, 213, 223, 228, 229, 258, 259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) у позові до ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ; АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_3 ; АДРЕСА_4 ), яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, ОСОБА_8 , про визнання договорів дарування недійсними, визнання права спільної часткової власності, відшкодування збитків та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 11 травня 2021 року.

Суддя М.О. Католікян