ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року м. Чернівці

справа № 727/4056/20

провадження №22-ц/822/434/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про встановлення порядку користування приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Смотрицького В.Г.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування приміщенням.

Позовна заява обґрунтована тим, що 10 серпня 1997 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 липня 2020 року. У 1998 році їй та відповідачу в рівних частках подаровано будинок по АДРЕСА_1 , який в подальшому ними за спільні кошти було реконструйовано. У даному будинку зареєстровані вона, відповідач та двоє синів.

Вказувала, що за нею необхідно залишити дві кімнати, одна з яких буде у користуванні синів, де вони проживають на теперішній час, спальню залишити за нею.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд встановити порядок користування будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а саме: в будинку Е: кухню (6),санвузол (7), топкову (8), коридор (1), коридор (2); житловий будинок літ «Ж», криницю, огорожу, вигрібну яму - залишити в спільному користуванні, кімнату (3) та кімнату (4) - залишити в її користуванні, кімнату (5) - залишити в користуванні ОСОБА_1 , а також стягнути на її користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що житловий будинок літ. «А» з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який відповідно до договору дарування житлового будинку від 05.08.1998 року належав позивачці та відповідачу в рівних частках, був знесений, а право власності на новостворене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок літ. «Е» та на житловий будинок літ. «Ж» з господарськими будівлями та спорудами не зареєстровано, тобто нерухомого майна у новоствореному вигляді на даний час юридично не існує, у зв`язку з чим неможливо встановити порядок користування вказаними позивачкою приміщеннями.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт посилалася на те, що в позовних вимогах вона просила встановити не лише порядок користування будинком літера «А», але і іншими спорудами, які не є новоствореними.

Крім цього, позивач не просила визнати право власності, а встановити порядок користування, при цьому, не заперечуючи, що йдуть будівельні роботи.

Вважає, що суд не правильно посилався на норми матеріального права, що регулюють новостворене майно та його державну реєстрацію.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Обставини справи

Судом встановлено, що 10.08.1997 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21.07.2020 року.

05.08.1998 року укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. (а.с.115), відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли в дар житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 в рівних частинах, по 1/2 частки кожен.

Як вбачається з довідки Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації №1482 від 30.07.2020 року (а.с.100, 139), житловий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д» знесені. Побудовані житловий будинок літ. «Е» та житловий будинок літ. «Ж», дозвільні документи на проведення будівельних робіт ЧКОБТІ не надані.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно (частина четверта статті 358 ЦК України).

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що ця норма (стаття 358 ЦК України) регулює порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлений співвласниками порядок користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов`язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння і користування спільним майном. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у статтях 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності при здійсненні якої передбачена частиною четвертою статті 358 ЦК України умова не є обов`язковою.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує у неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України викладеними у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, з якими погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 14-43цс20) у частині тлумачення норми частини першої статті 376, частини другої статті 376 ЦК України про те, що не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно зі статтями 364, 367 ЦК України - самочинно збудовані (конструйовані, переплановані) об`єкти.

Суд першої інстанції встановивши, що житловий будинок літ. «Е» та житловий будинок літ. «Ж» є самочинним будівництвом, дійшов правильного висновку, що не може бути встановлено порядок користування самочинно збудованими приміщеннями, які не набули об`єкта цивільних прав.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивач не ставила питання про визнання права власності, а відповідач не заперечував, що ведуться будівельні роботи, тому питання введення будинку в експлуатацію є передчасним, оскільки відповідно до ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Отже, за відсутності зареєстрованого права на визначену частку, не можливо встановити, якою ж частиною спільного майна має право користуватися позивачка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 січня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 травня 2021 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак