КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5519/2021
справа №362/3666/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_2 6334,73 грн. майнової шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовує тим, що 29 липня 2019 року ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом, здійснив на неї наїзд, завдавши ушкодження середнього ступеня тяжкості у вигляді зламу ключиці.

Вироком суду ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні вказаного злочину.

Позивач зазначає, що на ліки та медичні послуги нею витрачено 5374,97 грн., іншу суму (959,76 грн.) витрачено проїзд транспортом до обласної лікарні.

Моральну шкоду обґрунтовує тим, що з 29 липня по 06 серпня 2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні, на операцію, що коштувала 35000 грн., в неї не вистачало коштів, у зв`язку із чим місце травми зафіксували медичними кільцями Дельбе . Вказує, що лікування перебігало складно, в області травми накопичувався гній, супроводжував біль, який лишається і натепер, рука втратила свою функцію. Відповідач будь-якої допомоги не пропонував, при цьому вийшовши з автомобіля після наїзду почав звинувачувати її у пошкодженні автомобіля.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 10000 грн. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави 840,80 грн. судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині відмови у стягнення майнової шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення таких вимог, а в частині вирішення моральної шкоди змінити рішення та стягнути моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Зазначає, що згідно із правовим висновком Верховного Суду України у справі №6-2808цс15 в постанові від 20 січня 2016 року право потерпілого на відшкодування шкоди є абсолютним та потерпілий вправі заявити вимоги до заподіювача шкоди.

Також зазначає, що суд безпідставно зменшив розмір моральної шкоди, а визначений судом розмір явно не відповідає характеру страждань, яких вона зазнала.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено,що відповідно до даних вироку Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2020 року у кримінальному провадженні №0001055 від 30 липня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, 29 липня 2019 року, приблизно об 11 годині 00 хвилин ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автодорозі Київ - Одеса в напрямку до міста Києва на 68-му кілометрі + 200 метрів, в межах населеного пункту селища Гребінки Васильківського району Київської області, здійснюючи у визначеному місці маневр розвороту в напрямку до міста Одеси, не дотримався вимог пунктів 2.3 (б), 12.1 ПДР України, внаслідок чого здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_1 , яка рухалась по правому узбіччі автодороги в напрямку до міста Одеси, в результаті чого остання згідно із висновком судово-медичної експертизи №267 від 25 вересня 2019 року отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості у вигляді: перелому лівої ключиці, які викликали тривалий розлад здоров`я.

Цим вироком ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину та призначено йому покарання у вигляді штрафу. Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.

Також установлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ "СК "ПРОВІДНА" згідно із полісом №111676060 від 25 жовтня 2018 року, строк дії якого визначено з 31 жовтня 2018 року по 30 жовтня 2019 року.

Відповідно до даних полісу за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю розмір страхової суми становить 200000 грн.

01 серпня 2019 року ОСОБА_2 повідомив страховика про настання події.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована та за спричинену шкоду має відповідати страховик.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, суд зазначив, що 10000 грн. відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоди визначені статтею 1167 ЦК України.

Відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи визначено статтею 1168 ЦК України.

Статтею 1187 ЦК України унормовано відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, зокрема визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку ( частини 1 та 2 цієї статті).

Матеріалами справи підтверджено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ "СК "ПРОВІДНА" згідно із полісом №111676060 від 25 жовтня 2018 року, строк дії якого визначено з 31 жовтня 2018 року по 30 жовтня 2019 року.

Згідно положень статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" установлено:

22.1. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно статті 23 цього Закону установлено:

23.1. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є:

шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого;

шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим;

шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим;

моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, унормовано статтею 24 цього Закону.

Отже, вирішуючи спір в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки в цьому випадку саме страховик є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Посилання скаржника на необхідність застосування правового висновку Верховного Суду України у справі №6-2808цс15 в постанові від 20 січня 2016 року є помилковим та відхиляється апеляційними судом з огляду на таке.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду України у справі №755/18006/15-ц, визначено наступне:

35. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

57. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

У справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

У справі №6-2808цс15 Верховний Суд України навів такий висновок про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Оскільки Велика Палата Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц фактично вказала на те, що саме страховик є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, а покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, відтак відсутні підстави враховувати висновок Верховного Суду України у справі №6-2808цс15.

В частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд зазначає, що рішення в частині покладення цивільної відповідальності за завдання моральної шкоди на відповідача не оскаржується.

Доводи скаржника стосуються незгоди із визначенням розміру відшкодування, проте апеляційний суд не убачає підстав для зміни рішення в цій частині, ураховуючи таке.

Спричинення моральної шкоди є оціночним поняттям, критерії якого побудовані на загально прийнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, порушення душевної рівноваги, необхідність докладання зусиль для захисту своїх прав, їх відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди. Застосування вищеописаних критеріїв по відношенню до обставин справи дає змогу дійти необхідних висновків про те, чи могла б людина за певних обставин зазнати переживань в такій мірі, що б на порушника відповідно до закону був би покладений обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Сутність компенсації моральної шкоди як способу захисту цивільних прав полягає у покладенні на правопорушника юридичного обов`язку компенсувати потерпілому втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, спричинених порушенням його блага і прав, а головна мета такої компенсації - надання можливості потерпілій особі за її допомогою відновити втрачену душевну рівновагу, певною мірою пом`якшити заподіяні переживання.

З огляду на установлені обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що 10000 грн. є достатнім для відновлення втрат немайнового характеру, а визначений позивачем розмір 50000 грн. є завищеним.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційним судом не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова