Номер провадження: 22-ц/813/2909/21
Номер справи місцевого суду: 495/4983/17
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договорів дарування удаваними, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_3 звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила суд визнати, що договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 20.07.2005, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , договір дарування земельної ділянки площею 0,1259 га для ведення особистого селянського господарства від 16.12.2015, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель від 20.07.2005, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 удаваними та насправді є договорами купівлі-продажу.

Вказаний позов обґрунтувала наступним. Під час розгляду справи, після надання їй відповідачем ОСОБА_4 , копій правовстановлюючих документів позивачці стало відомо, що житловий будинок, який був придбаний нею та відповідачем за спільні кошти у період, коли сторони перебували у шлюбі, а також земельна ділянка, на якій знаходиться будинок стали власністю ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 20.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Щукіною Л.С.

Для позивачки це стало несподіванкою, оскільки їй добре відомо, що за будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 сторонами було сплачено у 2005 році кошти у розмірі 6 000,00 (шість тисяч) долорів США, які належали подружжю на момент купівлі.

Тобто, як вказує позивачка, фактично було укладено договори купівлі-продажу, оскільки саме за грошові кошти було передано у власність житловий будинок та земельну ділянку. ОСОБА_3 зазначає, що не займалась документами щодо оформлення вказаних житлового будинку та земельних ділянок, оскільки цим займався її колишній чоловік відповідач по справі ОСОБА_4 . Разом з тим, всі роботи біля будинку, в тому числі і будівництво нових будівель на території будинку здійснювались за безпосередньої участі позивачки, як фізично так і матеріально.

Також ОСОБА_6 зазначає, що дарувальник та обдарований не є ані близькими родичами, ані близькими друзями, тобто у дарувальника були відсутні будь-які мотиви щодо безкоштовної передачі у власність Відповідачу житлового будинку та земельної ділянки.

Крім того, позивачка вказує, що їй достеменно відомо, що дарувальник прийняв кошти від обдарованого у сумі 6 000,00 (шість тисяч) доларів США, оскільки вона була присутня при передачі вказаних коштів від колишнього чоловіка громадянину ОСОБА_5 .

Таким чином, оскільки вона та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 18.12.2004 року, який розірвали відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 07.09.2016 року, по справі № 495/4707-16-ц, а житловий будинок по АДРЕСА_1 було придбано у 2005 році, тобто під час перебування у шлюбі, позивачка вважає, що житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею 0,01259 га для ведення особистого селянського господарства та площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд за цією ж адресою, в силу приписів статті справді 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі викладеного та з посиланням на приписи статтей 6,11,12 ЦК України, статтей 202, 638, 203, 235 ЦК України просить суд задовольнити позов та визнати вказані договори дарування такими, що насправді є договорами купівлі-продажу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року:

- у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 удаваним відмовлено.

- у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки площею 0,1259 га. , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 удаваним відмовлено.

- у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки площею 0,1000 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 удаваним відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 26 серпня 2020 року ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу. Відповідно до вимог якої, вона просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким: визнати договір дарування від 20.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Щукіною Л.С. є удаваним, та таким, що фактично є договором купівлі-продажу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування поданої апеляційної скарги ОСОБА_7 посилається відповідно на показання свідків, допитаних у суді першої інстанції, які відповідно зазначали, що будинок та земельні ділянки були придбані а не подаровані.

Апелянт зазначає, що письмові пояснення ОСОБА_5 , які приєднані до матеріалів справи є неналежним доказом, та відповідно враховані судом в порушення вимог статті 69-71 ЦПК України.

Наполягає на виклику свідка ОСОБА_5 та допиту його у судовому засідання.

ОСОБА_7 звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що оспорювані договори були укладені в момент перебування її та відповідача у зареєстрованому шлюбі, та за таких обставин об`єкти нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

19 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_8 адвоката Дмитрієва Вячеслава Петровича надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В поданому відзиві представник відповідача зазначає, що вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими з наступних підстав:

-відповідно до нотаріально посвідчених договорів дарування від 20.07.2005 року ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар земельну ділянку та житловий будинок з господарськими спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, до участі у справі ОСОБА_5 залучено не було, викликався тільки у якості свідка.

Відповідно вбачається, що позивачкою не дотримані положення статті 4 ЦПК України щодо суб`єктного складу учасників цивільного процесу, оскільки позов про визнання договорів дарування заявлений не до ОСОБА_5 .

Відповідно представник зазначив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у його задоволенні.

Крім того, представник ОСОБА_8 також зазначив, що апелянтом було введено суд в оману щодо необізнаності про наявність оскаржуваного рішення, з метою поновлення строку на апеляційне оскарження. Оскільки ОСОБА_6 було достеменно відомо про вказане рішення суду.

З огляду на зазначене у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_8 адвокат Дмитрієв Вячеслв Петрович просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Білгород-Дністровського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.10.2020 року вказану апеляційну скаргу було залишено без руху у зв`язку з тим, що апелянтом не надано обґрунтоване та вмотивоване клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

23 листопада 2020 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) було подано заяву, якою усунуто недоліки зазначені у вище вказаній ухвалі.

При цьому, в уточненій заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 просила суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року. В обґрунтування клопотання зазначає, що повний текст оскаржуваного рішення видано апелянту 13.08.2020 року, про що є відмітка в матеріалах справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року було поновлено ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) строк апеляційного оскарження рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.12.2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 22 квітня 2021 року о 10:15 год.

22 квітня 2021 року до судового засідання з`явився представник відповідача адвокат Дмитрієв В.П. зазначив що позов ОСОБА_7 є необґрунтований, підтирав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

21.04.2021 року від ОСОБА_7 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням у червоній зоні.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги подане клопотання, вважає його не обґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню. Апелянтом не наведено жодних доводів, щодо неможливості прибути в судове засідання 22.04.2021 року з дотримання усіх рекомендацій щодо дотримання карантинних заходів, чи не можливість скористатися правом приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності апелянта ОСОБА_7 .

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що строни перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.12.2004 року, який було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.09.2016 року у справі №495/4707/16-ц.

20 липня 2005 року між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав безоплатно у власність від ОСОБА_5 житловий будинок з господарчими спорудами АДРЕСА_1 .

16 грудня 2015 року між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав безоплатно у власність від ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1259 га. для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

20 липня 2005 року між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав безоплатно у власність від ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

У відповідності до зазначених договорів дарування, дарувальник засвідчив що житловий будинок, земельні ділянки до цього часу нікому не продані, не подаровані, не заставлені, в спорі і під забороною не перебувають, всі витрати за складання та оформлення цього договору платить обдарований, зміст ст . 20, 120, 125, 126 ЗК України та ст.. 210, 717-728 ЦК України сторонам роз`яснено, особу сторін встановлено, їх дієздатність, також встановлена належність ОСОБА_5 житлового будинку та земельних ділянок.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням права необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є заявлені вимоги про визнання удаваним договору дарування житлового будинку та земельних ділянок та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді було укладено договіру купівлі-продажу а не договір дарування.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (пункти 43, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі N 522/14890/16-ц, провадження N 14-498цс18).

Звертаючись з позовом про визнання договорів дарування удаваними, позивач не заявляє будь-яких інших вимоги, при цьому позивач у позовній вимозі не визначив та не обґрунтував, які саме наслідки удаваного правочину необхідно застосувати до спірних правовідносин.

З огляду на наведене та враховуючи, що сама по собі вимога про визнання правочину удаваним спрямована на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору, а такий спір у цій справі відсутній, колегія суддів дійшла висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів не є ефективним та самостійним, оскільки матиме наслідком лише те, що відносини сторін за таким правочином регулюватимуться правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, ці правила також застосовуватимуться при вирішенні спору за таким правочином чи стосовно нього.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у пункті 40 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі N 903/154/19 та висновком викладеним у постанові Верховного суду від 16 грудня 2020 р. у справі N 398/4220/17.

Крім того, до участі у справі не було залучено належного співвідповідача, ОСОБА_5 , відповідно який є дарувальником за оспорюваними договорами.

Суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув.

Відповідно до статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно п. 4 ч. 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі за результатами розгляду позову, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні такого позову, проте помилково надав оцінку цим вимогам по суті та відмовив з підстав недоведеності наявності навмисних дій відповідача під час укладення спірного договору та наявності у нього мети приховати договір купівлі-продажу.

Оцінюючи обставини справи за такою логікою, суд першої інстанції додатково зобов`язаний був врахувати, що купівля-продаж земель сільськогосподарського призначення за чинним законодавством не допускається, тому правила про договір купівлі-продажу до оспорюваного правочину щодо такої землі застосовані бути не можуть.

Також судом було ухвалено рішення з порушенням вимог норм процесуального права, тому з огляду на зазначене, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 .

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.04.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О. М. Таварткіладзе