Постанова

Іменем України

17 травня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6017/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

в складі судді Грегуль О.В.

від 15 лютого 2021 року

у справі №754/12506/20 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ"

про стягнення заробітної плати та стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , посилаючись на порушення своїх трудових прав Товариством з обмеженою відповідальністю "ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ" (далі - ТОВ "ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ"), що виражається у невиплаті заробітної плати та не проведенні розрахунку при звільненні, звернувся до суду з позовом, уточненим в подальшому, у якому просив стягнути з відповідача 21000,00 грн невиплаченої заробітної плати за період з 01.04.2020 по 03.08.2021 та 38 143,20 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04.08.2020 по 15.02.2021, а також 30 000 грн правничої допомоги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач, діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, безпідставно взяв до уваги наданий відповідачем графік виходу працівників на роботу в денний час, оскільки заклад працював цілодобово і зважаючи на це позивач виходив на робоче місце в нічний час, згідно встановленого графіку. Однак, відповідач відмовився надати графік виходу працівників на роботу в нічний час.

Судом не враховано, що позивач вказував на те, що він приходив на роботу у свої зміни, однак його не допускали до робочого місця у зв`язку з карантином та не дозволяли виконувати основну роботу. Вважав, що у період карантину, роботодавець таким чином вирішив обмежитись у виплаті заробітної плати працівникам та вибірково допускав почергово працівників виконувати основну роботу, однак жодних наказів не видавалось.

Зазначив, що позбавлення його робочого місця та умов праці є порушенням ст. 141 та ст. 249 КЗпП України.

Також зазначив, що згідно наказу про звільнення, його звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, але згодом змінили на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. На думку позивача, такі дії з боку відповідача свідчать про грубе порушення норм КЗпП України, яка не дає права роботодавцю звільняти працівників через введення карантину.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду зазначив обставини, на які посилався у позовній заяві.

За наведених обставин просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.02.2020 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив. Посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом ТОВ "ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ" від 16.05.2019 №32-К ОСОБА_1 призначено на посаду продавця непродовольчих товарів аптеки №3 з 16.05.2019 з відрядно-почасовою оплатою праці та посадовим окладом. згідно зі штатним розписом на підставі заяви позивача від 16.05.2019.

Наказом ТОВ "ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ" від 03.08.2020 №63-К, ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін, на підставі ст. 36 КЗпП України.

В день звільнення - 03 серпня 2020 року роботодавцем виплачено ОСОБА_1 743 грн 99 коп. компенсації невикористаної відпустки, а будь-яких інших виплат позивачу до виплати не належало.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що при звільненні ОСОБА_1 йому було здійснено всі необхідні виплати у відповідності до вимог трудового законодавства.

Також відповідач зазначив, що на момент прийняття ОСОБА_1 на роботу останній здійснював навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця, факультет фармацевтичний.

У зв`язку з навчанням ОСОБА_1 до нього було застосовано одну з форм оплати праці, які затверджені Положенням про оплату праці співробітників ТОВ "ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ", а саме комбінована форма оплати праці як відрядно-почасова, при якій окремі працівники отримують винагороду за працю за виконання норм виробітку, що вимірюється у годинах змін, скореговану на коефіцієнт роботи у нічні зміни або святкові дні, а тарифна ставка, за якою оплачується фактично відпрацьовані часи вимірюється шляхом поділу посадового окладу постійного працівника на встановлену нормативну кількість робочих годин у даному місяці, які затверджується міністерством соціальної політики України.

Відрядно-почасова система оплати праці дозволяє визначати розмір фактичної оплатипраці працівника, що не відпрацював повну встановлену норму людино-годин, встановлену для цього місяця при гнучких формах зайнятості.

Про умови праці, в тому числі про форму оплати праці, позивача було повідомлено під час укладення усного трудового договору, про що свідчить підпис про ознайомлення та згоду на наказі №32-К ТОВ "ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ" від 16.05.2019 і на Особовій картці працівника (Типова форма №П-1, затверджена Наказом Держкомстату та Міністерства оборони України 25.12.2009 №495 ).

Згідно розділу 3 посадової інструкції продавця непродовольчих товарів ТОВ "ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ", затвердженої наказом ТОВ «ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ» №34/1 від 06.07.2017 ОСОБА_1 , він мав право ознайомлюватися зі всією інформацією щодо виконання свої посадових обов`язків.

Облік робочого часу працівників ТОВ «ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ» здійснюється на підставі Табелю обліку використання робочого часу, Типова форма № П-5, затверджена Наказом Держкомстату України 05.12.2008 №489, в якому обліковуються фактично відпрацьовані години. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи,

Згідно заяви позивача від 20.03.2020, на підставі наказу №24-К ТОВ «ХЕЛСІ ЕНД ХЕПІ ФАРМАСІ» від 23.03.2020 ОСОБА_1 було надано частину щорічної відпустки за період роботи з 16.05.2019 по 15.05.2020, терміном на 8 (вісім) календарних днів з 24.03.2020 до 31.03.2020.

Як вбачається з табелів обліку використання робочого часу, доданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог, у період з 01 квітня 2020 по день звільнення - 03 серпня 2020 року ОСОБА_1 у цей період не відпрацював жодної години (а.с. 47-51).

З наведеного слідує, що з урахуванням встановленої для позивача форми оплати праці, фактично відпрацьованих годин у період з 01.04.2020 по 03.08.2020, які підлягали б оплаті, не було.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що за відпрацьований період з 01.04.2020 по день звільнення (03.08.2020) йому не було виплачено заробітну плату у розмірі 21 000,00 грн, виходячи із середньомісячної заробітної плати 5 200,00 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме ст. 116 КЗпП України, та врахувавши, що відповідачем надано належні докази проведення розрахунку з позивачем при його звільненні, дійшов обґрунтованого висновку, що права ОСОБА_1 на отримання заробітної плати не було порушено, а тому і відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що позивачу не виплачено заробітну плату за роботу у нічний час, згідно встановленого графіку, оскільки як вбачається з табелів обліку використання робочого часу працівників, в ньому зазначено години (відпрацьовані/не відпрацьовані), з урахуванням надурочних, нічних та вечірніх годин. В даному табелі обліку використання робочого часу відсутні відмітки про відпрацювання ОСОБА_1 нічних або вечірніх годин.

Матеріали справи не містять інших доказів виходу чи не виходу ОСОБА_1 на роботу в період з 01.04.2020 по день звільнення.

Позовна заява не містить доводів, що до звільнення позивач звертався до роботодавця з вимогою перерахунку заробітної плати.

Більш того, як встановлено судом першої інстанції, позивач у судовому засіданні не заперечував, що дійсно з 01.04.2020 по день звільнення він ніякої роботи за трудовим договором не виконував. Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 протилежного не зазначив щодо встановлених судом обставин.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги, що позивач приходив на роботу у свої зміни, але його не допускали до робочого місця, у зв'язку з карантином, є припущеннями. А згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З цих же підстав, колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що у період карантину роботодавець вирішив обмежитись у виплаті заробітної плати працівникам та вибірково допускав почергово працівників до роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано відповідні докази, які підтверджують, що в період перебування сторін у трудових відносинах, права позивача на отримання заробітної плати не порушено та при звільненні з ним повністю проведено розрахунок, як того вимагає трудове законодавство.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення заробітної плати, то є правильним висновок суду і про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати, як похідної.

Доводи апеляційної скарги щодо позбавлення позивача робочого місця, порушення умов праці, а також щодо здійснення запису у трудовій книжці, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки позивач не звертався до суду з вимогами про поновлення порушених трудових прав та скасування запису у трудовій книжці. Предметом спору у даній справі є стягнення заробітної плати та стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати.

Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець