РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2021 Справа №133/420/21

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

у складі судді Пєтухової Н.О.,

за участю секретаря судових засідань Гаврилюк О.Г.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Орган опіки і піклування Глуховецької селищної ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстрований 22.01.2006 у Виконкомі Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області за актовим записом № 01 та визначити місце проживання їх спільної дочки разом з нею..

За час перебування у шлюбі народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили спільне проживання. Позивачка бажає розірвати шлюб, оскільки своєю зрадою чоловік завдав їй психологічного болю, вважає, що зберегти шлюб неможливо.

У позовній заяві позивачка зазначила, що дочка повністю забезпечена всім необхідним для задоволення своїх потреб у вихованні, навчанні, підтримки стану здоров`я та розвитку. Донька має міцний психологічний контакт з матір`ю, проявляє особисту прихильність до позивача в більшій мірі ніж до відповідача. Позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та визначити місцем проживання спільної доньки ОСОБА_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 15.03.2021 відкрито позовне провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 26.03.2021, у яке з`явилися позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , суддя з`ясувала обставини відповідно до ст. 197 ЦПК України, зокрема щодо уточнення позовних вимог, вступу у справу інших осіб, повідомлення про всі обставини по справі. Суддя ухвалила залучити Глуховецьку селищну раду Хмільницького району Вінницької області (як орган опіки та піклування) третьою особою у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 05.05.2021, позивач ОСОБА_1 просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; відповідач ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог не заперечував.

Вирішуючи спір суд виходить з такого.

Судом встановлено, що 22.01.2006 року сторони уклали шлюб, зареєструвавши його у Виконкомі Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області за актовим записом № 01.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серіяї НОМЕР_1 від 07 серпня 2006 року.

Після припинення відносин і до теперішнього часу сторони проживають окремо, спільна дитина проживає з позивачкою.

На виконання ухвали Козятинського міськрайонного суду від 26.03.2021 Комісією з питань захисту прав дитини при виконкомі Глуховецької селищної ради про визначення місця проживання ОСОБА_3 складено висновок від 23.04.2021 №68 на підставі зібраної інформації, а саме: встановлено, що ОСОБА_1 проживає за місцем реєстрації разом з дитиною ОСОБА_3 , умови проживання хороші, створені усі зручності. ОСОБА_2 проживає окремо від доньки та дружини. Згідно довідок-характеристик на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обидві особи характеризуються з позитивної сторони, скарги та заяви від громадян села не надходили. Батьки достатньо заробляють для утримання своєї доньки.

Також з`ясовано, що ознаки складних життєвих обставин в сім`ї відсутні, стан та потреби дитини задовільні. Комісія не виявила причин, через які б визначити місце проживання дитини разом з її матір`ю - ОСОБА_1 було б неможливим.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши мотиви та фактичні обставини, які враховуються при розірванні шлюбу, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно з ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.1 ст.104, ч.3 ст.105, ст.110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно з ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Оцінюючи надані суду докази, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, з урахуванням фактичних взаємин подружжя, мотивів та причин розлучення, суд вважає за можливе позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про розлучення задовольнити.

Суд вважає, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, у зв`язку з чим шлюб між сторонами слід розірвати.

За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Законами України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, положеннях Сімейного Кодексу України, роз`ясненнях, що містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя".

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

За статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

При визначенні місця проживання дитини необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Батько дитини, у разі визначення місця проживання останньої з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

У відповідності до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до п. 72 Постанови КМ України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, позицію відповідача щодо вказаного питання, який вважає, що дитина повинна проживати разом з матір`ю, враховуючи завдання суду діяти в інтересах дитини, встановивши, що мати дитини має умови для забезпечення належного розвитку дочки та її утримання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦКП України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з зазначеним позовом ОСОБА_1 сплачено на користь держави судовий збір в розмірі 1816,00 грн. за подання позовної заяви, що підтверджується службовим чеком від 16.02.2021 АТ «Укрпошта» № та службовим чеком від 16.02.2021 АТ «Укрпошта» № .

Згідно п. 8 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюється відповідно до процесуального законодавства.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 сплачена останньою сума судового збору, що становить в 1816,00 грн.

Керуючись ст. 21,24,104,105,110,112 СК України, ст. 2,4,5,12,13,76-82,89, 133,141, 206, 211, 247, 258,259, 263-265, 354,355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Орган опіки і піклування Глуховецької селищної ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який укладений 22 січня 2006 року у Виконкомі Козятинської сільської ради Вінницької області за актовим записом № 01, розірвати.

Визначити місце проживання спільної доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1816,00 (одну тисячу вісімсот шістнадцять) грн. у рахунок компенсації понесених нею судових витрат.

Шлюб припиняється у день набрання законної сили рішенням суду.

Копію рішення після набрання ним законної сили, надіслати до Органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо скарга подана протягом 30 днів з моменту отримання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 12.05.2021.

Суддя Н.О. Пєтухова

Дата документу 05.05.2021