Справа № 303/2968/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 квітня 2021 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Кожух О.А., Джуга С.Д.,

з участю секретаря: Міца О.-Д.В...

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Волошин Любові Ярославівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 303/2968/18 (Головуючий: Монич В.О.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2018 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа державний реєстратор виконкому Великолучківської сільської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації житлового будинку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з 1972 року до 1981 року із ОСОБА_3 і рішенням Мукачівського районного народного суду Закарпатської області шлюб шлюб між сторонами припинено. За час їхнього спільного життя ними було побудоване нерухоме майно будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням народного суду Мукачівського району Закарпатської області від 20.01.1987 року даний будинок належить по Ѕ частці сторонам по справі. На той час позивач вже перебувала у шлюбі з іншим чоловіком.

Однак, згідно до інформаційної довідки з ДРРП на нерухоме майно № 114762512 від 21.02.2018 року житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить одноособово ОСОБА_3 у цілому 1/1. Реєстрація права власності відбулась 16.12.2016 року, а підставою виникнення права власності була виписка з погосподарської книги № 1705/02-06 від 16.12.2016 року та технічний паспорт на будинок.

Таким чином відповідач ОСОБА_3 заволодів нерухомим майном неправомірно, приховавши наявність рішення Народного суду Мукачівського району Закарпатської області від 20.01.1987 року, згідно якого їй належить 1/2 частина будинку, хоча знав про його наявність. Про факт заволодіння її майном, позивач дізналась у січні 2018 року, коли приїхала в с.В.Лучки, де зі слів сусідів дізналася, що ОСОБА_3 бажає продати майно та переїхати в м.Київ. Після отриманої інформації, даний факт знайшов своє підтвердження в сільській раді та з Інформації з ДРРП на нерухоме майно.

Посилаючись на вказані обставини позивач просила витребувати від ОСОБА_3 Ѕ частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно в АДРЕСА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 відновлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду адвокат Волошин Л.Я. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмовіи у позові відсутні, так як у даному випадку мало місце факт поділу майна по Ѕ по АДРЕСА_1 за рішенням суду і відповідач заволодів 1/1 частиною житлового будинку без достатньої правової підстави. Судом не надано належної оцінки тому факту, що впродовж 31 року ні позивач, ні відповідач не проводили реєстрацію своїх прав на майно, а здійснив це лише в грудні 2016 року, а позивач дізналася про цю обставину в 2018 році, оскаржила дії відповідача в суді і має місце грубе порушення норм ст. 256, 261 ЦК України. Крім того, суд неправильно трактує у даному випадку матеріально-правові відносини, що є предметом спору, адже позивач не порушує права та інтереси третіх осіб, і не зачіпає інтереси членів колгоспного двору і предметом позову є повернення майна, що вибуло від позивача та скасування незаконної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_4 адвоката Волошин Л.Я., яка підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі, ОСОБА_3 та його представника адвоката Попович В.І., які просять рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Встановлено, що рішенням Народного суду Мукачівського району Закарпатської області від 20 січня 1987 року, проведено розподіл колгоспного двору по АДРЕСА_2 , за яким одному двору головою якого є ОСОБА_5 та її двоє дітей іменами ( ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) визнано Ѕ частину будинку, виділивши їм у користування квартиру АДРЕСА_3 з приміщеннями, що позначені на плані під № 1-6. 1-7.1-8. За іншим колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 і членами двору його син ОСОБА_3 визнано його право на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 ,виділивши їм в користування квартиру АДРЕСА_4 з приміщеннями, що позначені на плані під №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12 і 1-13. Підсобне приміщення залишити в спільному користуванні сторін. Для розподілу будинку на дві квартири позивачу слід закласти дверні пройоми між приміщеннями № 1-5, 1-6 №№ 1-5,1-8 в приміщення 1-6 частину вільного пройму переобладнати у вхідні двері з обладнанням в крильце як це зазначено на плані розподілу червоним. На виконання даного рішення, для розподілу будинку на дві квартири позивача ОСОБА_5 було зобов`язано закласти дверні пройоми між приміщеннями № 1-5, 1-6 №№ 1-5,1-8 в приміщення 1-6 частину вільного пройму переобладнати у вхідні двері з обладнанням в крильце як це зазначено на плані розподілу червоним, що позивачем зроблено не було.

Довідкою виданою виконкомом Великолучківської сільської ради, Мукачівського району, стверджується, що по рішенню Народного суду Мукачівського району, справа № 2-38/1987 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по Ѕ частці, та знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , через зміщення будинків колгоспу ім.Леніна в 90-ті роки адреса будинку значилась АДРЕСА_2 .

Відповідно до технічного паспорту на будинковолодіння, що знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 , від 27.02.2018 року, до складу останнього входить житловий будинок позначений під літ. «А» (рік побудови 1976 р.) та надвірні споруди (рік побудови - 1965 р.р.) ( а.с. 21-24).

Довідка видана виконкомом Великолучківської сільської ради в тому що згідно Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки 2 до ст. 6 і ст. 39, абзацу другого розділу VІІ «Заключні положення» назву АДРЕСА_2 (а.с. 222).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 22.11.1982 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено шлюб 02.11.1982 року, внаслідок чого остання змінила прізвище на « ОСОБА_10 » ( а.с.25).

У подальшому відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу № ВL № 0101073 від 08.03.2001 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 розірвано (а.с. 26-27).

30 липня 2001 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 укладено шлюб, внаслідок чого остання змінила прізвище на ОСОБА_14 ( а.с. 29).

Дані обставини сторонами не оспорюють ся.

При постановленні рішення, суд першої інстанції зазначав, що розпискою від 20.07.1990 року підтверджується той факт, що по рішенню ОСОБА_15 виплатив ОСОБА_11 3 500 рублів (а.с. 109).

Оскільки, у ОСОБА_3 не було заборгованості по аліментам перед позивачем, а тому суд взяв до уваги твердження відповідача, що таким чином ним було проведено оплату за Ѕ частину будинку, що спростовують доводи ОСОБА_16 , що ці кошти були отримані нею, як заборгованість по аліментам за рішенням суду від 26.11.1981 року.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися із даним висновком суду.

При наданні оцінки даної розписки, судова колегія вважає, що дана розписка стосується виплати боргу між сторонами та не може відноситися до майна, яке є предметом спору.

У матеріалах справи міститься ухвала Мукачівського районного народного суду Закарпатської області від 06.04.1990 року про відстрочення виконання рішення Мукачівського райсуду від 12 березня 1990 року і таке рішення у сторін відсутнє.

На запит Закараптського апеляційного суду від 30 серпня 2019 року про надіслання належним чином завірену копію вищезазначеного рішення від 06.09.1990 року Мукачівський міськрайонний суд повідомив, що згідно обліково-статистичних карток цього ж суду за 1990 рік статкартки на справу, де сторонами були б ОСОБА_17 та ОСОБА_3 , а також в алфавітних покажчиках запису стосовно тих же сторін за період з 1989-1990 років не виявлено (а.с. 205).

Враховуючи наведені обставини, судова колегія вважає, що розписка, на яку посилається ОСОБА_3 та суд першої інстанції стосується виплати боргу між сторонами і не може свідчити про виплату компенсації у частці нерухомого майна, яка є предметом спору.

Статтею 48 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Разом з тим, суд першої інстанції із посиланням на вимоги ч. 5 ст. 12, 48, ч. 1 ст. 51, 55 ЦПК України зазначав, що судом неодноразово зверталася увага на той факт, щодо залучення до участі у справі осіб, які були членами колгоспного двору та в результаті чого, інтереси таких осіб можуть бути порушені.Суд позбавлений самостійно визначатися з з колом відповідачів і обов`язок щодо роз`яснення права позивача на звернення до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача належним чи залучений до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, а тому у позові слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_18 просить повернути майно, що вибуло від неї як власника та скасування незаконної реєстрації права власності на нерухоме майно, оскільки така реєстрація була проведена за єдиним власником ОСОБА_3 і звернення із таким позовом не порушує права, свободи, інтереси третіх осіб, які були членами колгоспного двору.

Відповідачем та його представником ОСОБА_19 заявлено клопотання про застосування позовної давності і суд першої інстанції з посиланням на вимоги ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України у рішенні зазначив, що ОСОБА_18 було відомо про поділ спірного будинку з дати постановлення рішення 20.01.1987 року, однак нею не здійснювалися будь-які дії, які б свідчили про виконання рішення а з позовом звернулася за захистом своїх порушених прав тільки в травні 2018 року, що є підставою для відмови у позові.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У даній справі термін позовної давності відраховується з моменту порушення майнових прав позивача, так як відповідач звернувся до державного реєстратора Великолучківської сільської ради за проведенням реєстрації речових прав на житловий будинок АДРЕСА_1 в грудні 2016 року і з цієї дати слід відраховувати термін позовної давності у зв`язку з порушенням майнових прав позивача.

Оскільки, державна реєстрація своїх прав на майно відповідачем проведена у грудні 2016 року, а позивач звернулася у суд із даним позовом у травні 2018 року, тобто у межах строку позовної давності передбачені ст. 257 ЦК України і підстав для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України відсутні.

При постановленні рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, суд посилається на необґрунтованість заявлених позовних вимог, про не залучення до участі у справі осіб, які були членами колгоспного двору та в результаті чого інтереси таких осіб можуть бути порушені, та застосував наслідки спливу позовної давності відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України.

Разом з тим, кожна із вищезазначених підстав є самостійними підставами для відмови у позові, і є взаємовиключними, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

ОСОБА_18 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 1972 р. по 1981 рік і за час перебування у шлюбі ними побудований будинок, який розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням суду від 20 січня 1987 року проведено розподіл будинку та виділено ОСОБА_20 із його сином ОСОБА_3 по Ѕ частині будинку.

Реєстрація права власності проведена ОСОБА_3 на будинок у цілому одноособово за собою порушує право власності позивача, набуте нею по рішенню суду і у відповідності до ст. 182 ЦК України, ст.ст. 2 ч. 1, 10, 18, 20 ч. 2 ст. 26, п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», така державна реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідачем підлягає скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК україни власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У відповідності до до ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Рішенням суду від 20 січня 1987 року проведено розподіл колгоспного двору по АДРЕСА_2 за яким одному двору головою якого є ОСОБА_5 та її двоє дітей ( ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ) визнано Ѕ частину, тобто Ѕ частина належить позивачу її дітям у рівних частках, що становить Ѕ:3=1/6 частка кожного у будинку, а тому позовна вимога про витребування майна підлягає частковому задоволенню.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у відповідності до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_18 слід задовольнити частково із вищезазначених підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Волошин Любові Ярославівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 лютого 2019 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що складається з житлового будинку, вбиральні, господарської будівлі, котельні, споруди, колодязя та розміщене за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 227, номер запису про право власності: 18176839.

Витребувати від ОСОБА_3 1/6 частину житлового будинку, розміщеного за адресою АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2021 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой