справа № 489/3425/19 провадження №2/489/90/21
РІШЕННЯ

Іменем України

07 травня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретар судового засідання Коденко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс»), про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та стягнення майнової шкоди,

встановив:

В червні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні кімнатами № НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з вказаних житлових приміщень та стягнення з них майнову шкоду у вигляді неотриманих коштів за оренду житла у сумі 16000,00 грн. та експлуатаційні витрати у розмірі 910,00 грн., а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на публічних торгах, які відбулись 18.08.2005, вона викупила кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку за вищевказаною адресою, який належав ТОВ «Ніконджитбудсервіс». З часу проведення торгів та до 11.06.2018 мешканці гуртожитку оскаржували результати торгів, але рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22.05.2017, у задоволенні позовів щодо недійсності торгів було відмовлено. ОСОБА_2 вселилась до гуртожитку у вересні 1984 року, а потім була знята з реєстрації в ньому і проживала за іншою адресою до 2004 року. Із березня 2004 року ОСОБА_2 разом зі своєю родиною, яка складається з трьох осіб (чоловік та син) була вселена у гуртожиток у спірні кімнати на підставі договору найму з ТОВ «Ніконджитбудсервіс», де вони зареєстровані по теперішній час.

20.08.2018 позивач надіслала відповідачам лист-пропозицію про укладення з нею, як власником, договору найму, та проект такого договору для підписання. У іншому випадку, запропонувала їм виселитись із займаних приміщень, однак відповіді від відповідачів не отримала. 15.01.2019 вона надіслала відповідачам ще один лист, в якому пропонувала висилитись з належних їй кімнат до 15.02.2019, на який також відповіді не отримала. Вважає, що відповідачі навмисно порушують її право власності, тим самим спричиняють їй матеріальну шкоду, що виявляється в неотриманні нею орендних платежів з 01.09.2018 по 01.05.2019 у розмірі 16000,00 грн. за дві кімнати та у сплаті нею, як власницею експлуатаційних платежів по 130,00 грн. на місяць, що за період з 01.11.2018 по 01.07.2019, що становить 910,00 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити позов.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.08.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У судове засідання, призначене на 07.05.2021, сторони та представник третьої особи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від позивача на електронну адресу суду після судового засідання (заява надійшла о 10:50 годині; судове засідання призначено на 10:30 годину) письмова заява про відкладення розгляду справи з посиланням на захворювання на Covid-19. При цьому жодних доказів на підтвердження такого захворювання суду не надано.

Представник відповідачів надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності в якій просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направили до суду заяву від 10.12.2019 про розгляд справи за їх відсутності, в якій вказали, що не визнають позов з посиланням на судову практику Верховного Суду у постанові від 23.01.2018 у справі № 521/10070/14. В заяві від 06.07.2020 просили застосувати позовну давність до вимог позивача, посилаючись на те, що остання протягом 10 років не пред`являла до них жодних претензій.

Відповідач ОСОБА_2 подала суду заяву про закриття провадження у справі в частині вимог щодо її виселення відповідно до статті 255 ЦПК України, оскільки такі вимоги вже були предметом розгляду між тими самими сторонами у справі № 489/187/14-ц, за результатами розгляду якої набрало законної сили рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.10.2014.

Третя особа представника в судове засідання не направила, причини неявки суду не повідомила, правом на подання пояснень щодо позовної заяви не скористалася.

Вирішуючи клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку із захворюванням, суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, що не вимагає обов`язкової їх участі в судовому засіданні; у справі неодноразово призначалися судові засідання, які неодноразово відкладалися за заявою позивача з посиланням на відсутність її адвоката (а.с. 85, 99, 129), а також знаходження її на лікарняному, при цьому доказів перебування на лікарняному суду надано не було (а.с. 126); справа знаходиться на розгляді в суді тривалий час та позивачем нових доказі на підтвердження заявлених позовних вимог не надавалося; інші учасники справи також мали достатньо часу для подання суду відзиву на позов чи інших письмових заяв.

При цьому, суд враховує, що відкладення судового засідання можливе за умови підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, але позивач жодних доказів на підтвердження свого захворювання суду не надала, а тому подальше відкладення розгляду справи суд розцінює як зловживання процесуальними правами, при тому що позивач не відмовляється від позову, що негативно впливає на розумність строку розгляду справи. Крім того, позивач не позбавлення можливості дистанційного розгляду справи.

Ухвалою суду від 07.05.2021 закрито провадження в частині вимог щодо виселення ОСОБА_2 .

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.11.2013 та Свідоцтва від 07.11.2013 посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р. В. на підставі акта проведення прилюдних торгів, затвердженого в.о. начальника ППВР відділу державної виконавчої служби Миколаївського обласного управління юстиції Пітюренком А.В. 21.09.2005, ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з житлових приміщень блоку 612-613, загальною площею 35,15 кв. м., які мають наступний опис: житлова кімната загальною площею 17,7 кв. м., житлова кімната загальною площею 11,8 кв. м., 1/2 частина коридору загальною площею 4,25 кв. м., душ загальною площею 1,4 кв. м. В будинку АДРЕСА_1 (а.с. 8, 9).

З листа ТОВ «Ніконджитбудсервіс» від 04.03.2019 слідує, що статус гуртожитку на 537 ліжко-місць, який розташований по АДРЕСА_1 та з 2000 року належить Товариству на праві власності, з дня введення його в експлуатацію в 1972 році і до теперішнього часу не змінювався (а.с.15).

ОСОБА_2 була заселена до гуртожитку у жовтні 1980 року у зв`язку з роботою на підприємстві Миколаївського заводу конденсаторів, а 17.03.2004 між ОСОБА_2 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс» укладено договір користування площею житлових кімнат, згідно якого ОСОБА_2 та її родині надані кімнати № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку (а.с.15, 105).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.10.2014, що набрало законної сили 01.12.2014, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловою площею шляхом виселення. Вказане рішення мотивовано тим, що відповідач вселилася в гуртожиток у зв`язку з трудовими відносинами та по теперішній час проживає в ньому, а тому в силу положень статті 125 ЖК України не може бути виселена без надання їй іншого жилого приміщення.

Відповідно до статтей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України власник володіє своїм майном на власний розсуд, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, згідно з приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном.

У випадку порушення його прав, не пов`язаного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні.

У разі, коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника, або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавства, вимагати виселення із належного йому приміщення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Виселення з приміщень гуртожитків регулюється главою 4 розділу 3 ЖК України.

Відповідно до норм цієї глави виселення з гуртожитків можливо у випадках передбачених статтею 132 ЖК України.

Згідно з частини другої статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спеціальним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

За статтею 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Аналогічні положення щодо порядку надання жилої площі у гуртожитках містяться в пунктах 9, 10 Примірного положення про гуртожиток, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 № 208.

Статтею 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК Української РСР).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї наймача) є похідним від такого права останнього.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 12.02.2020 у справі № 686/23415/18, провадження № 61-20014св19.

Суд вважає, що не є підставою для виселення осіб сам факт переходу права власності на майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_5 та члени її сім`ї набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Згідно копій паспортів відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 14.10.1993, а відповідач ОСОБА_4 з 05.07.2001 зареєстровані в кімнаті № НОМЕР_2 гуртожитку по АДРЕСА_1 , а після укладення договору від 17.03.2004, а саме з 18.03.2004 в кімнатах № НОМЕР_1 за цією ж адресою (а.с. 62-64, 74).

Враховуючи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є користувачами кімнат № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку як члени сім`ї ОСОБА_2 , вони також не можуть бути виселені з них без наданням їм іншого жилого приміщення.

Крім того, під час придбання спірних кімнат з прилюдних торгів позивач мала можливість виявити, що відповідачі проживають та зареєстровані у кімнатах № НОМЕР_1 гуртожитку, з`ясувати в них підстави такого проживання, а також довідатися про їх наміри щодо подальшого проживання у разі зміни власника цих приміщень.

Тобто позивач мала реальну можливість дізнатися про обтяження житлових приміщень у вигляді права користування ними відповідачами і таким чином ОСОБА_1 могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, однак не здійснила достатньої належної обачності при придбанні спірних кімнат з прилюдних торгів.

За такого, встановивши дійсні обставини справи, врахувавши, що відповідачі є членами сім`ї наймача ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Що стосується вимог про відшкодування позивачу завданої відповідачами шкоди, суд дійшов наступного.

Позивач обґрунтовує завдання їй шкоди тим, що будучи власницею спірних житлових приміщень, вона не отримала кошти за оренду житла у розмірі 16000,00 грн., яким користуються відповідачі та 910,00 грн. експлуатаційних витрат, які особисто сплачені нею третій особі за житло, яким вона не користується, оскільки воно перебуває в користуванні у відповідачів.

При визначенні розміру такої шкоди позивач зазначає, що 22.08.2018 направила ОСОБА_2 пропозицію укласти з нею договір найму житла або звільнити приміщення до 15.09.2018, проте відомостей про її отримання ОСОБА_2 матеріли справи не містять. Не отримавши згоду від ОСОБА_2 на укладення договору найму, позивач 15.01.2019 направила їй лист, в якому запропонувала в добровільному порядку звільнити спірні кімнати до 15.02.2019. Наявне у справі зворотне повідомлення не свідчить, що вказаний лист був отриманий ОСОБА_2 . Так в ньому не вказана адреса його надсилання, а лише місто та поштовий індекс, ініціали Торовець зазначені, як ОСОБА_6 », а не « ОСОБА_7 » та відсутній підпис про отримання листа 15.01.2019 навпроти графи «особисто» (а.с.10-14).

Не надано суду і направленого відповідачу договору найму житла. Водночас, обґрунтовуючи розмір шкоди, позивач посилається, що саме оплату у розмірі 1000,00 грн. за кімнату, а всього 2000,00 грн. на місяць, вона пропонувала в якості орендної плати відповідачам згідно змісту такого договору, а тому визначає завдану їй матеріальну шкоду саме у такому розмірі.

Крім того, в період з листопада 2018 року по 30.04.2019 та за червень 2019 року позивач несла експлуатаційні витрати власника за кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами надання послуг та договором № 612,613/6, який укладено між позивачем, як власником спірних кімнат та третьою особою ТОВ «Ніконджитбудсервіс», як власником будинку-гуртожитку, за комплексне обслуговування будинку-гуртожитку на період з 01.11.2018 по 01.10.2019 (а.с.18, 19-25).

Відповідно до вимог статей 317, 319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Згідно статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є, зокрема доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, враховує, що обґрунтовуючи розмір збитків, які позивач зазнала через неотримання нею орендної плати за фактичне користування спірними кімнатами відповідачами позивач не надала доказів обґрунтованості таких вимог в зазначеному розмірі, про цьому будь-які договірні відносини між сторонами відсутні.

За такого, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів збитків у розмірі 16000,00 грн. не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Водночас, враховуючи доведеність факту, що в період з листопада 2018 року по 30.04.2019 та за червень 2019 року позивач несла експлуатаційні витрати власника за кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку, якими фактично не користувалась, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами надання послуг та договором № 612,613/6, суд вважає, що вимоги про відшкодування їй цих витрат підлягають задоволенню та стягненню з відповідачів в солідарному порядку у розмірі 910,00 грн. (130,00 грн. х 7 місяців).

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

Оскільки докази несення позивачем витрат на правову допомогу нею ненадані, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цих вимог.

Крім того, згідно статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як позовні вимоги задоволено частково на 5,38% (910 грн. з 16910 грн.), лише в частині стягнення з відповідачів 910,00 грн. експлуатаційних витрат, відповідно з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягає стягненню судовий збір ва сумі 41,34 грн. (5,38 % від 768,40 грн.).

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та стягнення майнової шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на ОСОБА_1 в рахунок відшкодування експлуатаційних витрат за користування житлом 910,00 грн. (дев`ятсот десять гривень, 00 коп.).

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 41,34 грн., з кожного по 13,78 грн. (тринадцять гривень 78 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, паспорт НОМЕР_4 , виданий 26.06.2001 Ленінським РВ ММУ України в Миколаївській області, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП невідомий, паспорт НОМЕР_5 , виданий 05.07.2001 Ленінським РВ ММУ України в Миколаївській області, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП невідомий, паспорт НОМЕР_6 , виданий 10.03.1998 Ленінським РВ ММУ України в Миколаївській області, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», , місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 128.

Повний текст судового рішення складено 07.05.2021.

Суддя І.В.Коваленко