Справа № 727/35/21
Провадження № 2/727/538/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року м. Чернівці Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:
головуючого судді Танасійчук Н.М.
секретаря судового засідання Желик І.Ю.
за участю представника позивача ОСОБА_1
в режимі відеоконференцзв`язку, представника відповідача Ковалюка С.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
Встановив:
Позивач ОСОБА_2 05.01.2021 року звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 національної гвардії України, в якому просить :
-про поновлення строку звернення до суду,
-скасувати наказ № 259 командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про звільнення його з роботи за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України
- поновити його на посаду начальника котельні 2 стрілецької роти 1241 військової частиниНаціональної гвардії України.
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 103 861.48 грн.

-стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь 20000 моральної шкоди.

В позові посилається на те, що 07.12.2012 року згідно наказу № 275 Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України його було переведено на посаду начальника котельні 2 стрілецької роти.

Вказує, що заздалегідь повідомив відділ кадрів про намір укласти контракт про проходження громадянами військової служби у ЗСУ. Однак там йому вказали на необхідність написати заяву про звільнення, хоча він цього не бажав.

28 жовтня 2019 року позивач уклав строковий контракт на термін 3 роки з Міністерством оборони України про проходження військової служби у ЗСУ в військовій частині НОМЕР_2 .

01.11.2019 року його було звільнено з роботи згідно п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул відповідно до наказу № 259 командира військової частини № НОМЕР_3 . Середня заробітна плата за час проходження ним військової служби у ЗСУ за період з листопада 2019 року до моменту пред`явлення позову до суду не нараховувалась та не виплачувалася.

Вказане стало підставою його звернення із даним позовом до суду та просить суд задовольнити позов.
Ухвалою суду від 11 січня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено справу до розгляду на 28 січня 2021 року.
22 лютого 2021 року до Шевченківського районного суду надійшла заява командира військової частини НОМЕР_1 , в якій останній заперечує проти розгляду справи в спрощеному порядку та просить перейти в до розгляду в загальному позовному провадженні і призначити підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року клопотання командира задоволено та справу прийнято розглядати за правилами загального позовного провадження і справу призначено в підготовче судове засідання.
26 лютого 2021 року до Шевченківського районного суду м. Чернівці надійшов відзив на позовну заяву в якому представники військової частини зазначають, що проти задоволення вимог позивача заперечують, вказують на їх необґрунтованість. Зазначають, що ОСОБА_2 28.10.2019 року не вийшов на роботу без поважних на те причин. На телефонні дзвінки не відповідав та офіційних причин відсутності командування військової частини не надав. 28.10.2019 року командуванням військової частини НОМЕР_1 було видано наказ № 599 про службове розслідування по факту неприбуття на роботу без поважних причин начальника котельні ОСОБА_2 . Вказують, що з 28 листопада 2019 року по 16.02.2021 року включно, підтверджуючих документів про те що ОСОБА_2 включений до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , до них не надходило. Наполягають на тому , що звільнення ОСОБА_2 відбулося правомірно та в задоволенні вимог про поновлені на роботі , стягнення середньомісячного заробітку, моральної шкоди просять відмовити.
26 лютого 2021 року до суду надійшло доповнення до відзиву, в якому відповідачі вказують на те, що позивачем пропущено встановлений тримісячний строк звернення до суду з позовом про трудовий спір.
16.03.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив. В якій позивач зазначає, що управлінням держпраці в Івано- Франківській області при проведенні позапланової перевірки у військовій частині НОМЕР_1 , був складений акт про виявлені порушення трудового законодавства та командиру військової частини НОМЕР_1 внесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю. Зазначені документи командиром військової частини № НОМЕР_1 були отримані. Вказує, що з даних документів відповідачу було відомо про укладення ним контракту.
Позивач до суду не заявився, оскільки як повідомив його представник, перебуває на військовій службі за контрактом.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення аналогічні позовній заяві. Вказав, що позивач, прийнявши рішення про укладення контракту, в усній формі повідомив відділ кадрів військової частини НОМЕР_1 , в якій працював начальником котельні про свій намір. Там йому сказали писати заяву на звільнення. Він цього робити не бажав. Зазначив, що акт про відсутність ОСОБА_2 на роботі складено 28.10.2019 року о 10. 30год., що не може свідчити про відсутність працівника на роботі більше трьох годин, в той час як робочий час починається з 9.00 год. Та також зазначив, що військова частина НОМЕР_1 позивачу копію трудової книжки та копію наказу про звільнення, станом на час розгляду справи в суді, не надала. Тому вважає, що позивач не втратив права на звернення до суду з цим позовом. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що проти задоволення позову вони заперечують. Вказує, що працівники військової частини НОМЕР_1 діяли правомірно, звільнивши ОСОБА_2 із займаної посади. Оскільки він безпричинно не з`явився на роботу 28.10.2019 року про що був складений відповідний акт, проведено службове розслідування. Працівники військової частини дзвонили ОСОБА_4 з метою дізнатися, чому його немає на роботі, однак телефон був вимкнений. Трудову книжку та наказ про звільнення возили ОСОБА_2 додому, однак вдома його не було. Також вказані документи надсилалися позивачу поштою. Рекомендовані повідомлення про такі відправлення у них відсутні. Наполягав на тому, що ОСОБА_2 пропустив строк звернення до суду. Мотивує це тим, що останній знав про своє звільнення ще у грудні 2019 року, що доводиться його скаргою до інспекції праці та відповіді на зазначену скаргу, які міститься в матеріалах справи.
Дослідивши в судовому засіданні надані сторонами письмові докази по справі, суд дійшов наступного.
Згідно копії витягу із наказу командира військової частини № НОМЕР_1 від 01. 11.2019 року № 259, начальника котельні взводу матеріально технічного забезпечення 2-ї стрілецької роти ( з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони громадського порядку ) стрілецького батальйону (( з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони громадського порядку ) службовця ОСОБА_2 01 листопада 2019 року було звільнено за прогул ( утому числі за відсутність на роботі протягом трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин , пункт 4 ст.40 КЗпП України ( а.с.22)
Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб солдатського складу укладеного 28.10.2019 року ОСОБА_2 добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту, який у відповідності до п. 3 складає 3 (три) роки (а.с.24-27)
Згідно довідки про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів № 2263 від 21.09.2020 року ОСОБА_2 з 18 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року та з 02 січня 2020 року по 08.07.2020 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів ( а.с.21)
Згідно довідки про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_2 , заробітна плата для розрахунку середньомісячного розміру за період 01.09.2019 року по 25.10.2019 року , становить 355.69 грн. (а.с.12).
Згідно акту інспекційного відвідування управління держпраці в Івано Франківській області виявлені порушення, зокрема те, що ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади начальника котельні військової частини НОМЕР_1 та всупереч ч.3 ст.119 КЗпП України не збережено місце роботи, посаду та середній заробіток в установі. ( а.с.13-20).
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 599 від 28.10.2019 року по факту неприбуття начальника котельні ОСОБА_2 на роботу без поважних причин було призначено службове розслідування ( а.с.23).
Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб солдатського складу, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідн. НОМЕР_4 , 28.10.2019 року уклав контракт з міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 про проходження військової служби строком на три роки ( а.с.24-26).
Згідно висновку службового розслідування по факту неприбуття на роботу без поважних причин начальника котельні 2 стрілецької роти службовця ОСОБА_2 , запропоновано розірвати трудовий договір з ініціативи командира військової НОМЕР_5 та ОСОБА_2 вважати таким, що відсутній без поважних причин 28.10.2019 року (а.с.28).
З наданих управлінням держпраці в Івано- Франківській області документів, вбачається, що ОСОБА_2 звертався до управління держпраці в Чернівецькій області з заявою про проведення перевірки в військовій частині НОМЕР_1 , в зв`язку з ймовірними порушеннями військовою частиною законодавства про працю та відповідь про проведену перевірку ОСОБА_2 була вручена.
Оцінюючи в сукупності встановлені по справі обставини , суд виходить з такого:
Право на працю є одним із базових та невід`ємних прав людини, гарантованих ст. 43 Конституції України. Одночасно дана норма забезпечує громадянам захист від незаконного звільнення.
За загальним правилом ст. 36 п.2 та 3 КзпП України підставами припинення трудового договору є:
2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;
3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно ст. 119 ч. 3 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Також ст. 39 ч.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" закріплено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами та статті 119 Кодексу законів про працю України.
Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, відповідно до статті 1 якого:
мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або вокремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;
демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» особливий період -період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, суд зауважує, що за змістом наведених визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Верховний Суд сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття "особливий період". В постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі N 205/1993/17-ц (касаційне провадження N 61-1664св17) установлено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 N 303/2014 "Про часткову мобілізацію" (Указ N 303/2014). Також у цій справі наголошується, що Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
Такої ж позиції дотримувалося Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2020 у справі № 813/402/17.
Як вбачається витягу з наказу № 259 від 01.11.2019 року ОСОБА_2 звільнено з роботи за прогул ( у тому числі за відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин , п.4 ст.40 КЗпП України ( а.с.22)
Наказ про звільнення позивача ОСОБА_2 з роботи був винесений, незважаючи на його повідомлення про намір укласти контракт. Трудове законодавство не містить вимоги про обов`язкову письмову форму такого повідомлення.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що позивач пропустив передбаченийстаттею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору. Оскільки, згідно вимог ч.1 ст.233 КЗпП України , у справах про звільнення з роботи встановлений місячний строк звернення до суду з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, або з дня відмови від отримання вказаних документів. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося в судовому засіданні відповідачем, копії трудової книжки та наказу про звільнення ОСОБА_2 вручені не були та рекомендованим листом йому не надсилалися.
Дослідивши надані документи суд приходить до висновку, що наказ про звільнення позивача з роботи за прогул суперечить вимогам п. 3 ст. 36, ч.3 ст. 119 КзпП України та ст. 39 ч.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" в яких передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Таким чином оспорюваний наказ про припинення трудового договору (про звільнення) не може вважатися законним і є таким, що грубо порушує трудові права позивача.
У зв`язку з викладеним та на підставі ст. 235 КЗпП України даний наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі в займаній посаді начальника котельні взводу матеріально технічного забезпечення 2 ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 національної гвардії України м. Івано Франківськ
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до п.8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до правовового висновку Верховного суду у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
- вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника
Керуючись зазначеним, суд вважає за правильне, середній заробіток стягнути за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день винесення рішення суду включно, що не буде виходом за межі позовних вимог.
Вирішуючи питання про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного:
Згідно наказу № 259 від 01.11.2019 року позивача звільнено з посади 01.11.2019року , отже останнім робочим днем є 01.11.2019 року.
Період вимушеного прогулу становить з 02.11.2019 року по 12.04.2021 року включно (дата винесення рішення про поновлення на посаді), що складає 360 робочих днів.
Як вбачається з довідки про середньомісячний розмір заробітної плати ОСОБА_2 , з розрахунку вересня - жовтня 2019 року ( два останні місяці, що передували звільненню) Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". його середньоденна заробітна плата складає 355.69 грн.
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 355.69 грн. * 360 робочих днів =128048.4 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись вимогами ст.. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника котельні 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць, що за 21 робочий день складає 7468.65 грн., слід допустити до негайного виконання
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20000 грн., посилаючись на те, що йому були заподіяні моральні страждання, викликані тим, що він втратив нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
При вирішенні цієї частини позовних вимог суд виходить з наступного:
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.2371 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Зазначена норма закону (ст.2371 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.2371 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині, оскільки останнім жодним чином не доведено факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань з вини роботодавця. Позивач ОСОБА_2 уклав контракт про проходження військової служби, та самостійно, свідомо, добровільно вибув у військову частину НОМЕР_2 для несення служби, з чого вбачається, що останній не мав втрат нормальних життєвих зв`язків, які б сталися з вини роботодавця і які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
На підставі викладеного, керуючись ЗУ "Про військовий обов"язок і військову службу",ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ,ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ст. 36,119,233, 235,237-1 КЗпП України,ст.ст. 259, 263-268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ № 259 командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника котельні 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника котельні 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ЄДРПОУ: НОМЕР_6 на користь ОСОБА_2 ідн. НОМЕР_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.11.2019 року по 12.04.2021року у розмірі 128048 (сто двадцять вісім тисяч сорок вісім) грн.40 коп.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника котельні 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць 7468.65 грн. - допустити до негайного виконання.
В іншій частині позовних вимог, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Н.М. Танасійчук