Провадження № 22-ц/801/837/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гринишина А. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 рокуСправа № 522/17380/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: АТ КБ «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення, за клопотанням ОСОБА_1 про вжиття заходів зустрічного забезпечення та скасування заходів забезпечення позову за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року, постановлену місцевим судом під головуванням судді Гринишеної А.А.,

встановив:

В вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про звернення стягнення.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року у вказаній справі замінено первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_1 .

14 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав клопотання про вжиття заходів зустрічного забезпечення та скасування заходів забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи зустрічного забезпечення у зв`язку із застосуванням заходів забезпечення позову відповідно до ухвали Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2017 року в даній справі шляхом зобов`язання позивача в десятиденний строк внести на депозитний рахунок Піщанського районного суду Вінницької області грошових коштів в сумі 50 000,00 грн.; скасувати заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2017 року, та скасувати арешт на автомобіль Mercedes-Benz Е-270 CDI, 2001 року випуску, кузов НОМЕР_1 .

Клопотання мотивоване тим, що ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2017 вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на належний йому автомобіль Mercedes-Benz Е-270 CDI, 2001 року випуску, кузов НОМЕР_1 . На думку заявника застосовані заходи забезпечення позову є непропорційними із предметом позову і тривалістю дії арешту та такими, що порушують його право на володіння, користування та розпорядження належним майном, в тому числі й за власним бажанням відчужити останнє.

Водночас зазначає, що з врахуванням застосованих судом заходів забезпечення позову, він очікує понести збитки, завдані накладеним судом за клопотанням позивача арештом, що полягають у здешевленні належного йому майна за три календарних роки, що є наслідком звичних ринкових процесів в державі та які оцінюються відповідачем у 50 000,00 грн.

Поряд з цим вважає, що оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року в справі 0417/2-1734/2011 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIW3AE00001844 від 16 червня 2007 року в розмірі 41351,90 Доларів США позивачем у справі вже зверталося стягнення на предмет застави - автомобіль Mersedes Benz, модель Е 270, рік випуску 2001, тип ТЗ легковий седан-В, № кузова НОМЕР_1 , то повторне звернення стягнення в судовому порядку на один і той же предмет застави за одним і тим же договором застави нормами чинного законодавства не передбачено з огляду на що заявлений в даній справі позов містить всі ознаки завідомо безпідставного.

Вищезазначені обставини і стали підставою для звернення до суду із вказаним клопотанням.

Ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про вжиття заходів зустрічного забезпечення та скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що скасування заходів забезпечення позову є передчасними та істотно може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Водночас, відмовляючи у вжитті заходів зустрічного забезпечення місцевий суд прийшов до висновку, що в клопотанні не обґрунтовано на відшкодування яких саме збитків, що можуть бути спричинені внаслідок забезпечення позову, слід застосувати зустрічне забезпечення, оскільки ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2017 року не було позбавлено відповідача права користуватись майном, на яке накладено арешт.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити клопотання про вжиття заходів зустрічного забезпечення та скасування заходів забезпечення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на думку заявника вжиті ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2017 року заходи забезпечення позову є непропорційними із предметом позову і тривалістю дії арешту та такими, що порушують його право на володіння, користування та розпорядження належним майном. Водночас вважає, що з врахуванням застосованих судом заходів забезпечення позову співмірним буде вжиття судом заходів зустрічного забезпечення позову, оскільки він очікує понести збитки, які полягають у здешевленні належного йому майна за вказаний період. Поряд з цим, в обґрунтування апеляційної скарги, посилався на доводи викладені в клопотанні про вжиття заходів зустрічного забезпечення та скасування заходів забезпечення позову.

Сторони по справі не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направило, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду відповідає.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 4, 7, 8 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Суд може скасувати забезпечення позову у зв`язку зі зміною умов, що існували на момент постановлення ухвали про забезпечення позову.

Скасування заходів забезпечення позову належить відрізняти від скасування ухвали про забезпечення позову. Різниця полягає в тому, що заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів. При цьому правомірність застосування таких заходів судом відповідач, як правило, не заперечує. Якщо забезпеченням було завдано збитки, то до особи, яка ініціювала забезпечення, може бути пред`явлено позов про їх відшкодування.

Натомість, скасування ухвали про забезпечення позову здійснюється за наслідками її апеляційного оскарження. В цьому випадку ухвалу скасовує апеляційний суд, якщо під час її постановлення було порушено вимоги закону. Важливо, що в такому разі особа, з ініціативи якої було застосовано заходи забезпечення позову, відповідальності за завдані цим збитки не несе.

Отже, заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Отже, заходи забезпечення позову, за своєю правовою суттю є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2017 року, в якості забезпечення позову, з метою забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення у вказаній справі, було накладено арешт на нерухоме майно, а саме Mersedes Benz, модель Е270 CDI, 2001 року випуску, кузов НОМЕР_1 .

Проте, спір між сторонами на даний час не вирішений, обставини, які існували на момент застосування судом заходів забезпечення позову продовжують існувати, а відтак відсутні правові підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Будь яких належних і допустимих доказів про наявність інших підстав для скасування заходів забезпечення позову відповідачем до суду попередньої та апеляційної інстанції не надано, як і не міститься таких в матеріалах справи.

Перевіряючи висновки місцевого суду в частині відмови у вжитті заходів зустрічного забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

З точки зору ст.154 ЦПК України зустрічне забезпечення - це гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків.

Зазначена норма ЦПК узгоджується зі змістом Принципу 8 Принципів попередніх і забезпечувальних заходів в міжнародному цивільному процесі, прийнятих Асоціацією міжнародного права у 1996 році: суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті відмови у позові. При вирішенні питання про гарантії суд повинен враховувати можливості позивача відповісти на вимогу про відшкодування збитків.

Таким чином, метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. На відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично цей інститут права зберігає існуючий status quo між сторонами до ухвалення рішення суду по суті спору.

Виходячи із системного тлумачення частин першої і третьої статті 154 ЦПК України, реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Вказаний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 331/5517/17 (провадження № 61-9474св18), від 10 квітня 2019 року в справі № 753/2380/18-ц (провадження № 61-38399св18), від 30 травня 2019 року в справі № 456/2438/17 (провадження № 61-473св19), від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/3222/17 (провадження № 61-1856св19).

Оскільки вжиття заходів зустрічного забезпечення за загальним правилом має диспозитивний характер, то при вирішенні питання про їх застосування суд повинен оцінити необхідність зустрічного забезпечення та з`ясувати спроможність позивача компенсувати відповідачу у майбутньому можливі збитки, пов`язані із забезпеченням позову.

Тобто основною передумовою застосування правил статті 154 ЦК є факт можливості таких збитків.

Відповідно до ч. 4 ст. 154 ЦПК України зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом: надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову.

Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову (ч. 5 ст. 154 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії».

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом вказаної норми права, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з вимог зазначених норм, має бути обґрунтовано факт можливості спричинення збитків заходами забезпечення позову відповідачу, визначено їх потенційний розмір, а суд повинен ретельно дослідити ці обставини та оцінити співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Проте, відповідачем ні в клопотанні про вжиття заходів зустрічного забезпечення позову, ні в апеляційній скарзі належних і допустимих доказів того, що останній зазнає збитків у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України не надано.

Посилання відповідача, що у зв`язку із накладенням арешту на вказаний автомобіль він позбавлений можливості за власним бажанням відчужити належне йому майно, а у зв`язку із звичними ринковими процесами держави вартість автомобіля здешевлюється, що у свою чергу спричиняє йому збитків, не підтверджені жодними доказами та є ні що іншим, як припущеннями заявника.

Також заявником не представлено суду доказів того, що майновий стан позивача або будь-які дії останнього можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідачеві, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Враховуючи те, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачу чи третім особам, а також відсутність обставин визначених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення є безпідставними.

Таким чином, враховуючи предмет позову, застосований захід забезпечення позову, відсутність доказів підтвердження того, що відповідач зазнав чи може зазнати збитків саме в зв`язку із вжитими заходами по забезпеченню позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для вжиття заходів зустрічного забезпечення.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлений у вказаній справі позов містить всі ознаки завідомо безпідставного, оскільки його предметом є повторне звернення стягнення в судовому порядку на один і той же предмет застави за одним і тим же договором застави не оцінюються судом апеляційної інстанції, оскільки вказане є предметом розгляду справи по суті, рішення в якій ще не ухвалено.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 153, 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк