Дата документу 27.04.2021 Справа № 0808/8176/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №0808/8176/2012 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1195/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянова Г.С.

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 2001 року проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, факт спільного проживання з 2007 року підтверджується рішенням Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 16 травня 2012 року.

28 вересня 2007 року відповідач набув право власності на жилий будинок (літ. 3-2), мансарду (літ. мс), підвал (літ. пд), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації бірж Запоріжжя від 28 вересня 2007 року справа №1-5/07/, здійснив реконструкцію будинку, внаслідок чого створив нову річ та набув право власності на неї.

На час звернення до суду відповідач не визнає її право власності на будинок, вважає його своїм особистим майном.

На підставі зазначеного просила визнати об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та просила визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаного будинку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2013 року позов задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно, придбане за час проживання однією сім`єю, а саме: будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір від 21 грудня 2007 року та іпотечний договір від 21 грудня 2007 року, предметом іпотеки за яким є спірний будинок, Комунарським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено рішення від 27 вересня 2012 року про задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, під час виконання рішення суду державним виконавцем було встановлено, що спірний будинок не належить іпотекодавцю, а відповідно до рішення суду у цій справі визнано спільною сумісною власністю сторін у справі із визнанням за позивачем права власності на 1/2 частину будинку, чим порушено умови договору іпотеки, ОСОБА_2 банк про рішення суду у цій справі не повідомляв, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що суд не мав право виходити за межі позовних вимог та вирішувати питання щодо боргів подружжя, з матеріалів справи не вбачається вчинення будь-яких дій з боку відповідача щодо розпорядження майном, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях, вона звернулась до суду з цим позовом до ухвалення рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, банком необґрунтовано порушення його прав та інтересів.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проживає з відповідачем однією сім`єю з 2007 року, мають двох спільних дітей. За час проживання однією сім`єю вони придбали спірний житловий будинок, тому це майно відповідно вимог статті 74 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною першою статті 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними.

Колегія погоджується з вказаним висновком суду.

Факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, починаючи з січня 2007 р. встановлено рішенням Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 16.05.2012 року (а.с.35-37).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради 20.11.1998 року, актовий запис в Книзі записів актів громадянського стану про народження № 960, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 27.09.2007 року, актовий запис в Книзі реєстрації народжень № 418 (а.с.71-72).

Під час спільного проживання відповідач, згідно рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації бірж Запоріжжя від 28.09.2007року, справа №1-5/07/, набув право власності на житловий будинок (літ. 3-2), мансарду (літ. мс), підвал (літ. пд), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29-30).

Право власності ОСОБА_2 на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 350589 від 07.02.2013 року (а.с.31).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом позову у справі, яка переглядається, є поділ майна між подружжям.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, встановивши, що спірне майно було набуте сторонами за час проживання однією сім`єю позивача та відповідача, які не перебували у шлюбі між собою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для його поділу з урахуванням обставин, передбачених частиною другою статті 70 СК України.

Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення дії іпотеки.

Водночас положеннями Закону України "Про іпотеку" не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу вимог закону.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18), від 03 червня 2020 року в справі № 201/6412/17 (провадження № 61-27532св18).

Отже, колегія суддів дійшла висновку про не доведення банком порушеного права, оскільки банк не позбавлений можливості пред`явити певні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц Закон України "Про іпотеку" є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України "Про іпотеку" містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини у цій справі свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України "Про іпотеку", а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №2-4481/08, від 07 квітня 2021 року у справі №139/730/19.

Крім того, не заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що поділ спільного майна подружжя використаний для уникнення слати боргу боржником або виконання судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду 02.08.2012 року, тобто до набрання законної сили заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя (09.10.2012 року) про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь АТ «Державний ощадний банк України» (а.с.1-3).

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що до звернення до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя з вказаним позовом ОСОБА_1 зверталась до Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частку майна, який був задоволений рішенням суду від 16 травня 2012 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку, посилаючись на ті обставини, що ще в 2013 році при здійсненні виконавчих дій державному виконавцю стало відомо про те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 березня 2013 року іпотечне майно визнано об`єктом спільної сумісної власності та визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку, не зміг пояснити, чи накладався арешт на майно боржника спірну нерухомість в межах виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь банку, відкритого державним виконавцем 01.02.2013 року (а.с.157) та які перешкоди існують для виконання судового рішення протягом майже 8 років.

Посилаючись в апеляційній скарзі на порушення права банку, не виконання відповідачем п.п. 2.1, 2.2, 3.4.1, 3.4.6 іпотечного договору щодо обов`язку іпотекодавця без згоди Іпотекодержателя розпоряджатись предметом іпотеки, банк не врахував положення Закону України "Про іпотеку", якими не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном, а поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу вимог закону.

При цьому апеляційна скарга не містить доводів щодо не можливості виконання заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у зв`язку з ухваленням Жовтневим районним судом м.Запоріжжя рішення від 14.03.2013 року та не надає будь-яких доказів на підтвердження цих обставин.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц, від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц, є безпідставними, оскільки у цій справі наявні інші фактичні обставини.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для ухвалення нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2013 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

Г.С. Подліянова