Номер провадження: 22-ц/813/2768/21
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря - Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.10.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, встановлення факту, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, в якому просив визнати дійсним укладений 13.08.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Одеській муніципальній біржі договір купівлі-продажу № Н-00414/98, згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру під АДРЕСА_1 , встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтований наступними обставинами. ОСОБА_1 є внуком по лінії матері ОСОБА_3 та рідним сином ОСОБА_4 , яка є єдиною дочкою ОСОБА_3 13.08.1998 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено на Одеській муніципальній біржі договір купівлі-продажу № Н-00414/98, згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру під АДРЕСА_1 . Відповідно до умов біржового договору ОСОБА_3 сплатила продавцю грошові кошти за придбання квартири, а продавець прийняла кошти та передала правовстановлюючі документи та ключі від квартири. В самому договорі є вказівка на необов`язковість його нотаріального посвідчення. На думку позивача, сторони повністю виконали умови договору, після чого ОСОБА_3 , разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вселилися до квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. В ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 . Позивач вказує, що ОСОБА_4 разом із позивачем проживали без реєстрації в квартирі під АДРЕСА_1 з 1998 рік по день смерті ОСОБА_4 в ІНФОРМАЦІЯ_2. Посилаючись на ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, позивач зазначає, що після смерті своєї матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , як єдиний спадкоємець першої черги фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, однак не оформила це належним чином. В свою чергу, після смерті ОСОБА_4 , позивач, як єдиний спадкоємець першої черги фактично вступив у спадщину та звернувся до нотаріуса з метою подачі заяви про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під АДРЕСА_1 , проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено в зв`язку із тим, що наданий правовстановлюючий документ на квартиру укладений в простій письмовій формі та не посвідчений нотаріально. Крім того, у відповіді нотаріус також вказала на те, що ОСОБА_1 не було надано документів на підтвердження факту проживання ОСОБА_4 на момент смерті її матері ОСОБА_3 разом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.10.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, постановлено:

визнати дійсним, укладений 13 серпня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Одеській муніципальній біржі договір купівлі-продажу № Н-00414/98, згідно котрого ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 43,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі під АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, представник Одеської міської ради, подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції було розглянуто справу за відсутністю належним чином повідомленого про час та місце справи відповідача, а саме: ОСОБА_5 , оскільки судом першої інстанції витребовувались відомості з Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області стосовно ОСОБА_2 .

Апелянт наголошує на тому, що позивачем недоведено обставини на які він посилається у позові, як на підставу своїх вимог.

При цьому зазначає, що єдиний доказ, який знаходиться в матеріалах справи №521/14551/19-ц і нібито підтверджує що 13.08.1998 року ОСОБА_3 купила у ОСОБА_5 на Одеській муніципальній біржі спірну квартиру є фотокопія нотаріально непосвідченого біржового договору купівлі-продажу №Н-00414/98 від 13.08.1998 року, який також не був зареєстрований в ОМБТІ та РОН.

Єдиний доказ, що підтверджує, що ОСОБА_3 проживала у спірній квартирі з 13.08.1998 року по день своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 є фотокопія бланку Поквартирної картки, в якому невідомою особою вписана адреса: АДРЕСА_1 та основний наймач квартири без реєстрації - ОСОБА_3 .

Єдиним доказом, що б підтверджував те, що ОСОБА_4 проживала разом з позивачем в спірній квартирі по день своєї смерті є довідка від 26.11.2018 року дільниці №1 ЖКС «Черьомушки», що виписана на підставі акту від 26.11.2018 року складеного ніби-то двома сусідами.

Інших письмових доказів матеріали справи не містять.

16 квітня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

02 грудня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.10.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, встановлення факту, визнання права власності було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у складі колегії суддів цивільної палати: головуючого Князюка О.В., суддів Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П. справу було призначено до розгляду.

Сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись.

Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд вказаної справи за його відсутністю.

Заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо розгляду справи по суті, освідомленість її учасників про розгляд справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області повторно видано свідоцтво про смерть 22 червня 2019 року, та складено відповідний актовий запис № 2549 Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 (а. с. 10).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 1998 року, укладеного на Одеській муніципальній біржі між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а. с. 12-13).

Судом встановлено, та визнано стороною позивача, що право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 не було зареєстровано в установленому порядку, що підтверджується відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 22 січня 2020 року № 250-02/11 (а. с. 102).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис № 11690. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть НОМЕР_3 (а. с. 11).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була рідною дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_6 , серія НОМЕР_4 (а. с. 7), та копією свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Серії НОМЕР_5 , актовий запис № 943 (а. с. 8).

Відповідно до довідки № 2501 від 26.11.2018 року ОСОБА_4 , 1957 року народження проживала без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 зі своїм сином, ОСОБА_1 , 1983 року народження з 1998 року по день смерті ОСОБА_4 в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 17).

Із відповіді Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса № 94/01-16 від 11.01.2020 року вбачається, що згідно інформації із Спадкового реєстру спадкова справа до майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводилась (а. с. 74).

12 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тімченко О.І. із проханням видати свідоцтво про право на спадщину після померлої матері ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , яку померла зі слів позивача отримала в спадок після смерті своєї матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, приватним нотаріусом Тімченко О.І. було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку із тим, що право власності . на квартиру АДРЕСА_1 не було зареєстроване ані за ОСОБА_3 , ані за ОСОБА_4 , тому, на думку нотаріуса, останні не набули право власності у встановленому законом порядку на зазначене нерухоме майно (а. с. 22).

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 вказала, що була приятелькою ОСОБА_3 . Пояснила, що сім`я ОСОБА_3 , яка складалася із її дочки ОСОБА_4 та внука ОСОБА_1 вселилися у спірну квартиру в 1998 році, на момент смерті ОСОБА_3 дочка і внук проживали із нею. Пояснила, що позивач ОСОБА_1 постійно проживав у спірній квартирі, на момент смерті ОСОБА_4 позивач перебував на заробітках.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 зазначила, що ОСОБА_1 в період з 1 серпня по середину листопада 2018 року працював із проживанням в якості садівника у належному свідку домоволодінні в АДРЕСА_2 .

Мотивувальна частина

застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимог ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання дійсним, укладеного 13 серпня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на Одеській муніципальній біржі договору купівлі-продажу № Н-00414/98, згідно котрого ОСОБА_5 продала ОСОБА_3 квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 43,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 суд прешої інстанції дійшов висновку про те, що при укладанні договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося: продавець отримала кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до неї перейшло право власності на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, у справі, що переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 4 ЦК Української РСР (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», станом на час укладення спірного договору, біржовий контракт (договір купівлі-продажу) нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню.

Факт повного виконання договору та відсутності можливості його нотаріального посвідчення в даний час, підтверджуються даними щодо вселення ОСОБА_3 до квартири, даними щодо проживання там вказаної особи до смерті в 2001, поквартирною карткою, іншими матеріалами справи.

Також колегія суддів звертає увагу, що згідно матеріалів справи, правомірність перебування квартири у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_3 не оспорювалась протягом 23 років, починаючи з дати підписання договору в 1998 році і до моменту висловлення заперечень представника ОМР щодо даного позову.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час укладення договору волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, вказаний догововір був направлений на реальне настання правових наслідків, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Враховуючи наведене, наявні передбачені законодавством підстави для визнання оспорюваного договору дійсним.

Задовольняючи позов в частині позовних вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі під АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що сумісне проживання ОСОБА_4 із ОСОБА_3 знайшло своє підтвердження наявними у справі доказами, такими, як довідка № 2501 від 26.11.2018 року, копія акту від 26.11.2018 року про проживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 з 1998 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 153), та показаннями свідка ОСОБА_8 , допитаної в судовому засіданні по обставинам сумісного проживання ОСОБА_6 із дочкою та внуком, а тому ОСОБА_4 є такою, що прийняла спадщину після ОСОБА_3 та, відповідно, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком з огляду на наступне.

У Постанові Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, також зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно ст. 549 ЦК РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном; якщо він подав до нотаріальної контори по місцю відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Положенням ст. 548 цього Кодексу встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14.06.94 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово - експлуатаційної організації, правління житлового - будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика або іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння майном.

Доказом вступу спадкоємця в управління чи володіння майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Враховуючи всі надані позивачем докази у їх сукупності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає встановленим той факт, що ОСОБА_6 проживала разом з матір`ю ОСОБА_3 .

При цьому, як зазначив Верховний Суд в постанові від 10 січня 2019 року у справі N 484/747/17 зазначено, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Тому ВС погодився, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем.

Задовольняючи позов в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою, при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно та обгрунтованості заявлених вимог.

Згідно зі ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ІІК України, листа Міністерства юстиції України №19- 32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Визнання за позивачем права власності на спадкове нерухоме майно є ефективним способом поновлення порушених прав позивача, сприятиме стабільності цивільного обороту.

Суд першої інстанції правильно врахував, що у позивача існували перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а тому дійшов до обґрунтованого висновку зазначивши, що можливо визнати за позивачем право власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Доводи представника Одеської міської ради щодо розгляду судом першої інстанції вказаної цивільної справи за відсутністю належним чином повідомленого відповідача ОСОБА_5 , оскільки судом першої інстанції витребовувались відомості з Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області стосовно ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження за результатами перегляду вказаної цивільної справи апеляційним судом. Одеським апеляційним судом з Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області було витребувано відомості щодо місця реєстрації ОСОБА_5 та отримано таку ж відповідь, що і в суді першої інстанції.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.10.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, встановлення факту, визнання права власності - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О. М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін