Справа № 646/4586/20
№ провадження 2/646/482/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2021 м.Харків

Червонозаводський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Демченко С.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Державної казначейської служби України Пузікова В.А.,

представника відповідача Харківської обласної прокуратури Панової М.С.,

секретар судового засідання Хілінський М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з повною заявою, в якій просила суд захистити її конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної незаконними і протиправними рішеннями та діями і довготривалою бездіяльністю посадових осіб прокуратури Харківської області, відшкодувати з Державного бюджету України на користь позивача компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 500 000, 00 гривень, яка була спричинена слідчим першого СВ СУ Харківської обласної прокуратури Білінським О.В. та групою процесуальних прокурорів прокуратури Харківської області у складі Вінакової Т.А., Білоусенка Н.О., Сороки М.К. у кримінальному провадженні № 0000048 від 16.03.2017, у результаті умисного винесення незаконних рішень слідчим Богінським О.В.

В обґрунтування позову вказує, що 02 березня 2017 року звернулася до керівника Харківської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_2 із заявою про вчинення слідчим другого СВ СУ Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 та прокурорами відділу процесуального керівництва прокуратури області ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 382, ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 367, ст. 356 КК України під час проведення останніми досудового розслідування у кримінальному провадженні №00000275 від 04.04.2015 за фактом скоєння злочину у сфері службової діяльності за фактом неналежного досудового розслідування старшим слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВС України в Харківській області ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.382, ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ст.356 КК України. Однак, вказана заява позивача від 02 березня 2017 року була проігнорована керівником Харківської місцевої прокуратури №6 та не прийнята до реєстрації як заява про злочини всупереч вимогам ст. 214 КПК України. Проте, того ж дня, прокурором Харківської місцевої прокуратури №6 Бойком С.М. при прийнятті заяви позивача на особистому прийомі, останній була надана пам`ятка про права та обов`язки потерпілого. Відомості за повідомленням ОСОБА_1 від 02 березня 2017 року про були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань лише 16 березня 2017 року на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 09 березня 2017 року. На підставі постанови прокурора Харківської місцевої прокуратури №6 Лісняка О.О. від 16 березня 2017 року кримінальні провадження, відкриті за заявою ОСОБА_1 були об`єднані в одне кримінальне провадження №0000048 від 16.03.2017 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.2 cт.382, ч.1 cт.367, cт.356 КК України. У подальшому матеріали вказаного кримінального провадження на підставі ч.1 ст. 218 КПК України були передані до прокуратури Харківської області за підслідністю. Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження слідчим прокуратури Харківської області Богінським О.В. було незаконно відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її заяви від 18 квітня 2017 року про надання витягу з кримінального провадження №0000048 від 16.03.2017. У зв`язку з чим позивач звернулась до суду з скаргою, яку було задоволено та зобов`язано слідчого прокуратури Харківської області розглянути клопотання позивача від 18 квітня 2017 року. Крім того, по вказаному кримінальному провадженні двічі виносились немотивовані та незаконні постанови від 26 квітня 2017 року та 10 січня 2018 року про закриття кримінального провадження №0000048 від 16.03.2017, які були скасовані ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2017 року та 20 листопада 2019 року відповідно. Позивач вважає, що відповідач прокуратура Харківської області, незважаючи на ухвали суду, клопотання ОСОБА_1 , докази у кримінальному провадженні, навмисно продовжує свою бездіяльність і не проводить належним чином досудове розслідування у розумні строки, що призвело до порушення прав позивача, передбачених ст.2 КПК України, зокрема, на забезпечення права швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування із застосуванням належної правової процедури, права на винесення справедливого рішення слідчого із застосуванням ним норм процесуального та матеріального права на захист особи, яка подає заяву про вчинення щодо неї кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим позивач потребувала додаткових зусиль для відстоювання своїх порушених прав в судах із душевними стражданнями та переживаннями через протиправну діяльність слідчого Білінського О.В. та прокурорів Харківської обласної прокуратури Вінакової Т.А., Білоусенка Н.О., Сороки М.К. У зв`язку з викладеними обставинами, позивач вважає, що діями посадових осіб Харківської обласної прокуратури їй завдана моральна шкода, тому просила захистити її конституційне право на компенсацію моральної шкоди.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 10 серпня 2020 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків 10 днів з дня вручення копії ухвали. У встановлений законом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 17 серпня 2020 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

08 вересня 2020 року представник відповідача Державної казначейської служби України Пузіков В., який діє в порядку самопредставництва подав через канцелярію суду відзив, в якому просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що заявлені вимоги позивача про відшкодування з Державного бюджету України на користь позивача компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 500 000, 00 гривень, яка була спричинена посадовими особами Харківської обласної прокуратури, повинна бути доведена позивачем на загальних підставах. При цьому, доведенню підлягає не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди. В той же час , реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження шляхом подання відповідних скарг до суду не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача та не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1174, 1176 ЦК України. Окрім того, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Вказує, що держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями яких завдано шкоду, а Казначейство відповідно до законодавства є лише органом, який здійснює списання коштів з Державного бюджету.

15 вересня 2020 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якій викладені доводи позовної заяви та зазначено, що уДержавної казначейської служби України не може бути заперечень до позивача з приводу відшкодування моральної шкоди, оскільки у неї відсутні повноваження щодо проведення досудового розслідування. Вказує, що відзивДержавної казначейської служби України поданий неналежним представником з ігноруванням висновку ухвали Верховного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №520/9703/19 з порушенням процесуальних норм цивільного судочинства та вимог п.2 ч.3 ст.178 ЦПК України, оскільки відзив повинен подаватися з ознаками юридичної визначеності, тобто на бланку юридичної особи з відтиском печатки чи штампу юридичної особи, що підтверджує статус юридичної особи. Крім того, до відзиву не додано витягу з Положення про Державну казначейську службу України, яким надається право голові ДКС України видавати довіреності або особисто брати участь у справі. Просила відзив відхилити та визнати його недопустимим доказом.

28 вересня 2020 року до канцелярії суду від представника відповідача - Харківської обласної прокуратури Крупської К. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що посадовими особами органів прокуратури будь-яких протиправних дій стосовно позивача не вчинено, доказів протиправності вказаних дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000048 та №0000275, позивачем не надано. Вказує, що процесуальні рішення, прийняті посадовими особами відповідача, на які посилається позивач та які розцінені останньою як бездіяльність, є предметом оскарження на стадії досудового розслідування, що забезпечує реалізацію права особи на контроль у порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування, проте не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов, прийнятих органом досудового розслідування, не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання такими діями позивачу моральної шкоди.

06 жовтня 2020 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Харківської обласної прокуратури, в якій викладені доводи позовної заяви. Вказує, що відзив Харківської обласної прокуратури поданий представником відповідача ОСОБА_7 з порушенням вимог чч.1,2,3 ст.58, п.1 ч.1 ст.62, ч.3,4 ст.62, п.5,6 ч.3 ст. 178, п.1 ч.5 ст.178, ч.4,6 ст. 178, п.2 ч.1 ст.191 ЦПК України та ігноруванням висновку Верховного Суду України від 26 березня 2020 року, викладеного у справі №520/9703/19, оскільки вказаний відзив підписаний неналежним представником за відсутності документів, підтверджуючих повноваження Крупської К. та легітимність самої юридичної особи, без надання доказів на підтвердження обставин, на яких грунтуються заперечення відповідача.

Також, 06 жовтня 2020 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про визнання недійсним відзиву Харківською обласної прокуратури від 25 вересня 2020 року, оскільки його подано з порушеннями норм цивільного законодавства та ігноруванням висновку Верховного Суду від 26 березня 2020 року у справі №520/9703/19, в якому зазначено, що представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах здійснюється виключно прокурорами або адвокатами, яким було врегульовано питання про представництво за нормами прямої дії до п.3 ч.1 ст.131-1 та ст.131-2 Конституції України.

16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 через канцелярію суду було подано заву про визнання недійсним відзиву Державної казначейської служби України від 03 вересня 2020 року та довіреності №5-18-08/997 від 15 січня 2020 року, виданої головному спеціалісту юридичного відділу ГУ ДКСУ Пузікову В.А. як представнику ДКС України, оскільки довіреність суперечить висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №520/9703/19, яким було врегульовано, що з 01 січня 2020 року представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах здійснюється виключно прокурорами або адвокатами. Відповідно до вимог ч.4 ст.62 ЦК України повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 28 жовтня 2020 року заяву-повідомлення ОСОБА_1 про відвід судді Демченко С.В. по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди визнано необґрунтованою, передано заяву про відвід для вирішення в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України.

11 листопада 2020 року ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова заяву ОСОБА_1 про відвід судді Демченко у справі № 646/4586/20 було залишено без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року цивільну справу №646/4586/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди повернуто до Червонозаводського районного суду м. Харкова для виконання вимог підпункту 15.11 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21 січня 2021 року апеляційну скаргу про відмову суду у роз`ясненні судового рішення - ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2020 по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди повернуто заявнику.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди відмовлено.

17 березня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заперечення щодо прийняття судом доказів по самопредставництву від юридичної особи Державної казначейської служби України представника ОСОБА_8 , посилаючись на те, що поданий 03 вересня 2020 року відзив на позовну заяву від імені ДКС України, підписаний представником в особі головного спеціаліста юридичного відділу Головного управління ДКС України у Харківській області Пузіковим В.А. в порядку самопредставництва, проте останній не може представляти інтереси відповідача, оскільки відсутні відомості про останнього в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тобто ОСОБА_8 не є тією особою, яка може вчиняти дії від імені Державної казначейської служби України та відповідно не може бути представником відповідача.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Харківської обласної прокуратури Панова М.С. у судовому засідання проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Пузіков В.А. у судовому засідання проти задоволення позову заперечував, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 02 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області Яковлева А.С. з заявою про вчинення кримінальних правопорушень у порядку ч.1,2,4 ст. 214 КПК України.

Як слідує з наявних в матеріалах справи документів, ОСОБА_1 02 березня 2017 року одержала пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №0000048 від 16.03.2017.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року зобов`язано керівника Харківської місцевої прокуратури №6 внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за повідомленням ОСОБА_1 про кримінальні правопорушення від 02 березня 2017 року протягом 24 годин з моменту отримання копії ухвали, про що повідомити заявника, якому видати витяг з ЄРДР та розпочати досудове розслідування.

18 квітня 2017 року позивач звернулася до керівника прокуратури Харківської області із заявою в порядку п.2 ч.2 ст.56 КПК України про надання їй як потерпілій витягу з реєстру досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000048 від 16.03.2017.

20 квітня 2017 року старшим слідчим першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Богінським О. надіслано відповідь позивачу за результатами розгляду її заяви від 18 квітня 2017 року щодо надання витягу з реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні 0000048 від 16.03.2017, в якій зазначено, що відповідно до вимог ст.42, 56, 220 КПК України право заявляти клопотання в порядку ст. 220 КПК України під час досудового розслідування має потерпілий, підозрюваний, обвинувачений та їх представники. Проте, у даному кримінальному провадженні осіб, які мають статус потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого на даний час не встановлено (відсутні жодні процесуальні документи, які б підтверджували наданням ОСОБА_1 процесуального статусу потерпілої).

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 16 листопада 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано слідчого прокуратури Харківської області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 17 квітня 2017 року у кримінальному провадженні №№0000048, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 березня 2017 року, відповідно до вимог ст. 220 КПК України протягом трьох днів з дня отримання копії ухвали.

Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінського О.В. від 26 квітня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000048 від 16.03.2017 року, закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінського О.В. від 26 квітня 2017 року про закриття кримінального провадження №0000048 від 16.03.2017.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 20 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову слідчого прокуратури Харківської області Богінського О.В. від 10 січня 2018 про закриття кримінального провадження №0000048 від 16.03.2017 за ст.356, ч.1 ст.364, ч.1 ст. 367, ч.2 ст.382 КК України.

На даний час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває.

Пред`являючи позов до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, позивач, керуючись статтями 23, 1174, ч. 6 ст. 1176 ЦК України як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача, посилається на ухвали слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова, якими задовольнялись її скарги в рамках досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000048 від 16.03.2017. В обґрунтування позовних вимог вказує, що незаконними і протиправними рішеннями слідчого першого СВ СУ Харківської обласної прокуратури Білінського О.В. та довготривалою бездіяльністю процесуальних прокурорів Харківської обласної прокуратури - Вінакової Т.А., ОСОБА_9 , ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000048 від 16.03.2017 їй заподіяно моральну шкоду, у зв`язку з чим вона вимушена була відстоювати свої порушені права в судах, що супроводжувалося душевними стражданнями та переживаннями через протиправну діяльність вищевказаних службових осіб, у зв`язку з чим вона також постійно відчувала приниження.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні доказів, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам Закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець видокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Вказаний висновок щодо застосування положень ст.1176 ЦК України викладено у пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Враховуючи те, що у цій справі відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України.

За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1174 ЦК України шкода, завдана посадовими або службовими особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Положеннями частин першої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями абз.2 ч.3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний суд у постанові від 14 квітня 2021 року (справа № 646/ 7688/19) дійшов висновку про те, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої їй моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями Харківської обласної прокуратури.

Судом встановлено, що жодних з перелічених у частині 2 статті 23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, Харківською обласною прокуратурою щодо позивача не вчинено.

Правовідносини, що склалися між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Харківською обласною прокуратурою врегульовані кримінальним процесуальним законодавством та не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, виходячи з такого.

Однією з засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини 3 статті 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим КПК України.

Положеннями ч.1 ст.303 КПК України встановлено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора на досудовому провадженні, які можуть бути оскаржені.

Згідно з ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Отже, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Скарги ОСОБА_1 , на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України, а питання правомірності дій посадових осіб Харківської обласної прокуратури взагалі судом не розглядалося, оскільки за частиною 2 статті 307 КПК України це не входить до повноважень слідчого судді.

Отже, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди.

Вказані ухвали слідчого судді відповідачем не оскаржено в апеляційному порядку лише тому, що вони не підлягають оскарженню відповідно до ст. ст. 307, 309 КПК України. Такі ухвали є остаточними не з метою позбавлення слідчого, прокурора права на її перегляд вищою судовою інстанцією та перевірки законності і обґрунтованості ухвали слідчого судді, а задля забезпечення реалізації заявником права на вирішення його заяви про скоєння злочину у відповідності до норм процесуального закону, якими регулюється вирішення цього питання.

Матеріали справи не містять доказів незаконності чи протиправності дій службових осіб Харківської обласної прокуратури, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач, а отже і на підтвердження факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди.

Для застосування зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому постановлені слідчим суддею рішення, згідно з якими скасовувалися постанови про закриття кримінального провадження, не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури Харківської області є незаконними та заподіяли позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від .25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

З урахуванням викладеного, оскільки позивач всупереч свого процесуального обов`язку не надала належних, допустимих та достовірних доказів про спричинення їй моральної шкоди, не довела протиправності у діях (бездіяльності) її заподіювачів, не довела наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діями (бездіяльністю), суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Стосовно поданих позивачем заяв про визнання недійсними відзивів Державної казначейської служби України від 03 вересня 2020 року та Харківської обласної прокуратури від 25 вересня 2020 року, а також щодо визнання неналежними представників відповідачів, які не надали до суду належних документів на підтвердження своїх повноважень, суд зазначає таке.

Щодо повноважень представника відповідача - Державної казначейської служби у Харківській області Пузікова В.А.

02 червня 2016 року за №1401-VIII Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України, відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 11, який передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший пункту). Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюватиметься з 1 січня 2020 року (абзац другий пункту), вказані зміни набули чинності 30 вересня 2016 року.

Законом України № 390-IX від 18 грудня 2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення», який набрав чинності 29 грудня 2019 року, внесено зміни, у тому числі, до ч.3,4 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України шляхом викладення в такій редакції:

« 3. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

4. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника».

Отже, прийнятий Закон визначає поняття «самопредставництва юридичної особи» шляхом закріплення такого права не лише за керівником, членом виконавчого органу юридичної особи, а для держави та територіальної громади - за керівником відповідного органу, а і за іншими уповноваженими особами.

Працівник органу державної влади, органу місцевого самоврядування підтверджує право на звернення від імені такого органу в порядку самопредставництва, для чого надає суду:

- витяг з контракту, в якому визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі без окремого доручення;

- оригінал або копія трудового договору (акту про призначення), або оригінал посвідчення та витяг з посадової інструкції в якій визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді без окремого доручення керівника; та

- окреме доручення (резолюція) керівника, в якому визначено повноваження особи представляти інтереси державного орган, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі, якщо посадовою інструкцією або контрактом не передбачено право такої особи представляти інтереси юридичної особи без такого доручення.

Виключно довіреність, за відсутності інших передбачених ч.4 ст.56 ЦПК України доказів (статуту, положення, трудового договору, контракту тощо) не є доказом, що відповідна особа уповноважена діяти від імені відповідного органу місцевого самоврядування та державної влади в порядку самопредставництва.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача Державної казначейської служби України у даній справі представляє в порядку самопредставництва ОСОБА_8 , який на підтвердження своїх повноважень надав суду належним чином засвідчені копії: довіреностей №5-18-08/997 від 15 січня 2020 року та №5-18-08/316 від 05 січня 2021 року; наказу в.о. начальника Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області Іванової Т.П. №155-к від 13 вересня 2016 року про призначення ОСОБА_8 на посаду головного спеціаліста юридичного відділу; посадової інструкції, затвердженої 28 квітня 2020 року начальником Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області Єремейчук Р., де в п.3 розділу ІІІ вказано, що головний спеціаліст юридичного відділу забезпечує та бере участь у представленні без окремого доручення керівника (самопредставництві) в установленому законодавством порядку інтересів Казначейства, Головного управління та його територіальних органів в судах, інших державних органах і установах; положення про юридичний відділ Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, затвердженого Наказом Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області №6-к від 11 січня 2012 року, де п.3 зазначено, що основним завданням юридичного відділу серед іншого є представлення, забезпечення самопредставництва інтересів Державної казначейської служби України, Головного управління та його територіальних органів в судах.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджені повноваження ОСОБА_8 на здійснення представництва інтересів Державної казначейської служби України в порядку самопредставництва.

Суд не приймає до уваги твердження позивача щодо неналежних повноважень представника відповідача Державної казначейської служби України через те, що він одночасно надав довіреність та документи у порядку самопредставництва та через відсутність відомостей щодо ОСОБА_8 як представника в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки вважає це надмірним формалізмом.

Щодо повноважень представника відповідача - Харківської обласної прокуратури.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статус прокурора визначено у ст. 15 Закону України «Про прокуратуру», частиною другою якої передбачено також, що прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі.

Як роз`яснив Конституційний Суд України в рішенні № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року, представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки. Представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб`єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації.

Отже, прокурор діє не від імені органу прокуратури як юридичної особи, а виключно від імені держави.

Відповідно до Положення про службове посвідчення прокурора, затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України № 200 від 24 квітня 2020 року, службове посвідчення прокурора є офіційним документом, який засвідчує належність посадової особи до системи прокуратури України, підтверджує її посаду, а також повноваження, визначені законодавством.

Згідно з Наказом Генерального прокурора Венедіктової І. № 402 від 02 вересня 2020 року участь у розгляді справ в адміністративному, господарському, цивільному судочинстві в порядку самопредставництва органів прокуратури, посадових і службових осіб, які діють від імені органу прокуратури, що є стороною або третьою особою у справах, зокрема участь у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство, здійснювають працівники підрозділів з питань представництва в суді Офісу Генерального прокурора, регіональних (обласних) прокуратур, працівники місцевих (окружних) прокуратур за довіреністю та відповідно до положень про такі структурні підрозділи.

З аналізу викладених положень слідує, що повноваження прокурора підтверджуються службовим посвідченням та довіреністю, які були надані суду представником відповідача Харківської обласної прокуратури Пановою М.С., належним чином засвідчені копії довіреностей №05/2-3593-20 від 22 вересня 2020 року та №05/2 від 30 березня 2021 містяться в матеріалах справи.

Окрім того, представник відповідача Харківської обласної прокуратури надав суду копію наказу «Про день початку роботи обласних прокуратур» №414 від 08 вересня 2020 року, копію наказу в.о. прокурора Харківської області Степанова А. №31к від 08 січня 2019 року про переведення на посаду прокурора Новобоварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 Харківської області ОСОБА_10 на посаду прокурора Слобідського відділу Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області, копію службового посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_10 , копію Наказу №2064к від 11 вересня 2020 року керівника обласної прокуратури Фільчакова О. про переведення прокурора відділу забезпечення представництва в суді управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Харківської області на посаду прокурора відділу представництва інтересів держави у бюджетній сфері управління представництва інтересів держави в суді Харківської обласної прокуратури, копію наказу №58 від 11 грудня 2020 року «Про розподіл обов`язків між працівниками Харківської місцевої прокуратури №5» та копію наказу №410 від 03 вересня 2020 року «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» .

Суд приходить до висновку, що повноваження представника відповідача Харківської обласної прокуратуру підтверджені належними доказами.

Відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16, 23, 1166 ,1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Відповідач: Харківська обласна прокуратура, , місцезнаходження: 61001, м.Харків, вул. Б.Хмельницького, 4.

Відповідач: Державна казначейська служба України, , місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6.

Повний текст рішення складений 21 травня 2021 року.

Суддя С.В. Демченко