233 № 233/4550/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
05 травня 2021 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мартиненко В. С.,
за участю секретаря судового засідання Штреккер В.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В:
В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що 29.03.2016 між ним та відповідачем було укладено договір з отримання відповідачем банківських послуг шляхом підписання заяви приєднання, який складається із самої заяви та запропонованих ПАТ КБ «Приватбанк» «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів», які викладені на банківському сайті.
Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов та клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав.
Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 05.05.2021 року постановлено провести заочний розгляд зазначеної справи.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 було відкрито банківський рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк», яким вона користувалася шляхом здійснення банківських операцій за допомогою електронного платіжного засобу - платіжної картки, яка видавалася їй на певний строк.
З 21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».
Відповідач користувався банківським рахунком, застосовуючи платіжний засіб - банківську платіжну картку № НОМЕР_1 , строк дії якої до 31.12.2019, та була видана ОСОБА_1 29.03.2016.
В межах даної платіжної картки за період з 29.03.2016 по 08.01.2020 сукупний розмір витрат становив 7819,80 грн (стовпчик 3 в розрахунках, наданих позивачем).
В межах даної платіжної картки банк щомісячно списував страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» за період з 12.05.2016 по 08.01.2020 в загальному розмірі 2621,55 грн.
ОСОБА_1 за період з 29.03.2016 по 23.12.2016 особисто здійснювала витрати з рахунку на придбання товарів і послуг, а також зняття готівки незважаючи на відсутність на ньому власних грошових коштів у сукупному розмірі 5198,25 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку, а також відповідає різниці між сукупною вартістю витрат по рахунку та сумою страхових платежів (7819,80 2621,55 = 5198,25).
За користування вказаними коштами позивач нараховував проценти, застосовуючи процентну ставку 3,6% на місяць, що відповідає 43,2 % річних (3,6 % на місяць * 12) у період з 29.03.2016 по 31.08.2020.
За період з 01.02.2017 по 01.09.2019 позивач щомісячно нараховував пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн в розмірі 50 грн або 100 грн, що в сукупному розмірі складало 1750 грн (стовпчик 17 в розрахунку, наданому позивачем).
В підсумковому розрахунку заборгованості у позовній заяві позивач позначив як «прострочене тіло кредиту» суму в розмірі 9476,05 грн, під якою позивач розуміє заборгованість за особисто позиченими відповідачем коштами, а також списані банком, як позика відповідача, страхові платежі, та, крім того, погашені за рахунок тіла кредиту проценти.
Вказані обставини підтверджуються анкетою заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, підписаною відповідачем 29.03.2016, випискою з особового банківського рахунку відповідача щодо платіжної карти № НОМЕР_1 , банківською довідкою про платіжні картки, видані відповідачу, копії яких були долучені до позову. Вказані обставини відповідають розрахункам, наданим позивачем.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 3 ст. 1069 ЦК України розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України.
Судом встановлено, що за період з 22.04.2016 по 31.08.2020 розмір облікової ставки Національного банку України коливався від 6% річних до 19 % річних, а отже подвійна облікова ставка Національного банку України (12 % - 38 % річних відповідно) завжди була меншою ніж ставки 43,2 % річних, які протягом усього часу використовувалися позивачем для розрахунку процентів.
Крім того, вказаний розмір заборгованості за процентами, який був нарахований позивачем, є необґрунтованим, оскільки позивач з 01.05.2016 нараховував проценти також на заборгованість за раніше нарахованими процентами (а саме: на проценти погашені за рахунок тіла кредиту), а з 01.02.2018 також на пеню, а у період з 01.11.2016 по 16.11.2016, з 01.02.2017 по 15.02.2017, 01.03.2017 по 15.03.2017, з 01.04.2017 по 13.04.2017, з 01.05.2017 по 15.06.2017, з 01.07.2017 по 13.07.2017, з 01.08.2017 по 15.08.2017, з 01.09.2017 по 14.09.2017, з 01.10.2017 по 12.10.2017, з 01.11.2017 по 15.11.2017, з 01.12.2017 по 14.12.2017, з 01.01.2018 по 12.01.2018, з 01.02.2018 по 15.02.2018, з 01.03.2018 по 15.03.2018, з 01.04.2018 по 15.04.2018, з 01.05.2018 по 15.05.2018, з 01.06.2018 по 14.06.2018, з 01.07.2018 по 15.07.2018, з 01.08.2018 по 15.08.2018, з 01.09.2018 по 13.09.2018, з 01.10.2018 по 15.10.2018, з 01.11.2018 по 13.12.2018, з 01.01.2019 по 15.01.2019, з 01.02.2019 по 14.02.2019, 01.03.2019 по 15.04.2019, з 01.05.2019 по 15.05.2019, з 01.06.2019 по 13.06.2019, з 01.07.2019 по 15.07.2019, з 01.08.2019 по 15.08.2019, з 01.09.2019 по 15.09.2019, з 01.10.2019 по 16.10.2019, з 01.11.2019 по 14.11.2019, з 01.12.2019 по 15.12.2019, з 01.01.2020 по 15.01.2020, з 01.02.2020 по 13.02.2020, з 01.03.2020 по 31.08.2020 із застосуванням подвійного коефіцієнту, тобто у вказані періоди заборгованість за процентами вдвічі збільшувалася і знов включалася до «простроченого тіла кредиту», на яке знов нараховувалися проценти.
Проте використання такої формули не відповідає умовам договору, вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зі змісту яких випливає, що проценти нараховуються лише на суму позики, а також вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 550 ЦК України, відповідно до яких проценти на неустойку не нараховуються.
Посилання позивача про те, що такий метод нарахування процентів (за рахунок капіталізації раніше нарахованих процентів та неустойки, подвоюючи проценти в певні періоди), а також такий розмір процентів, що перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, були передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Суд не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем залишилось не доведеним, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву.
Наявність на сайті банку на час розгляду справи електронного документа «Умови та Правила надання банківських послуг» не спростовує висновків суду, оскільки не підтверджує конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг.
Так, в анкеті-заяві, підписаної відповідачем, зазначено, що до вказаної зави має бути доданий рекламний буклет, а екземпляр договору відповідач погоджується отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua. Позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та погоджується з його умовами.
Проте судом залишилося не встановленим з якими конкретно запропонованими Умовами та правилами банківських послуг ознайомився відповідач, чи були вони роздруковані відповідачем з офіційного сайта та підписані ним та які умови договору були викладені в рекламному буклеті, згаданому в анкеті - заяві.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, відповідно до якої за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Отже, що рішення судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині стягнення 5 071,87 грн процентів за користування кредитними коштами та пені у розмірі 16 059,00 грн за невиконання умов кредитного договору, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Водночас проценти, нараховані позивачем у період з 29.03.2016 по 21.04.2016 в розмірі 116,13 грн за процентною ставкою 43,2 % річних, в той час, коли розмір подвійної облікової ставки Національного банку України становив 44 % річних, є обґрунтованими.
Також судом не була встановлена наявність умов договору про можливість списання банком за рахунок тіла кредиту в межах вказаної платіжної картки щомісячно страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» за період з 12.05.2016 по 08.01.2020 в загальному розмірі 2621,55 грн.
Посилання позивача про те, що вказаний розмір передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з підстав, що наведені вище.
Позовні вимоги щодо наявності заборгованості за пенею також є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Судом не встановлено наявність умов кредитного договору щодо розміру пені 50 грн на місяць, як зазначено в розрахунку заборгованості, здійсненому позивачем.
Посилання позивача про те, що вказаний розмір передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з підстав, що наведені вище.
Водночас судом встановлено, що платежі, здійсненні відповідачем в розмірі 1750 грн, були спрямовані банком на погашення заборгованості за пенею, нарахованої за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн у період з 16.02.2017 по 16.08.2019, а отже вказані кошти мають бути спрямовані на погашення заборгованості за тілом кредиту що відповідає черговості погашення заборгованості, порядок якої передбачено ч. 1 ст. 534 ЦК України.
А отже, в задоволені позовних вимог необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 141, 259, 264 - 265, 273, 279, 280 - 282, 289, п.п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України,-
В И Р І Ш И В:
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя