печерський районний суд міста києва
Справа № 752/7899/19-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В. ,

при секретарі судового засідання - Талдоновій М.Є.,

cправа № 752/7899/17

позивач по первісному позову/відповідач по зустрічному позову: ОСОБА_1

відповідач по первісному позову ОСОБА_2

відповідач по первісному позову/позивач по зустрічному позову: ОСОБА_3

вимоги позивача: визнання правочинів недійсними

вимоги зустрічного позову: визнання укладеним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

В провадження Печерського районного суду м. Києва, за підсудністю з Голосіївського районного суду м. Києва, надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2010 році рішенням Печерського районного суду у справі, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 грн. судових витрат. В подальшому, а саме 23.12.2016 ОСОБА_3 звернувся з новим позовом до Печерського районного суду м. Києва до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди. З цієї позовної заяви вбачається, що борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 за одержаною грошовою позикою в сумі 1010000,00 грн. - складає вже 3378894,46 грн.

Відповідно до акту від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності, копія якого є додатком до позовної заяви, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , як повірений позичальника, цим актом визнали борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 в сумі 200000,00 доларів США, який начебто виник на підставі боргової розписки ОСОБА_1 від 12.07.2008 про отримання ним від ОСОБА_3 на строк до 12.12.2008 коштів у сумі 200000,00 доларів США. Крім того, позивач звертає увагу, що відповідно до цього акту сторони уклали додаткову угоду про зміну тривалості позовної давності за зобов`язаннями ОСОБА_1 до десяти років з наступного дня після 12.12.2008.

Позивач зазначає, що позичав у відповідача лише одну суму коштів - 14.02.2008 гроші в сумі - 200000,00 доларів США, еквівалентні на той час 1010000,00 грн.

Позивач вважає, недійсними правочини, укладені між ОСОБА_3 , як позикодавцем, і ОСОБА_2 , як повіреним позичальника ОСОБА_1 , а саме акт від 01.12.2015 про визнання боргу та звіряння суми заборгованості, а також акт від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності.

Ухвалою суду від 30.09.2019 справу за вказаним позовом було прийнято до провадження судді Новака Р.В. та призначено до розгляду за правилами позовного (загального) провадження.

13.12.2019 через канцелярію суду від відповідача-1 ОСОБА_2 надійшов по справі відзив. Відповідно до якого відповідач вважає, що позов є безпідставним і необґрунтованим та просив відмовити виходячи з наступного. Відповідач зазначає, що оспорювані акти були підписані повіреним ОСОБА_2 на підставі договору-доручення, укладеного довірителем ОСОБА_1 і повіреним ОСОБА_2 для виконання якого позивач видав ОСОБА_2 довіреність від 05.10.2015 посвідченої приватним нотаріусом. Необхідний обсяг повноважень Борисова К.Б. включав у себе «… вести від імені ОСОБА_1 переговори з будь-яких питань, що його стосуватимуться … розписуватись за ОСОБА_1 на документах, сплачувати необхідні платежі, а також виконувати всі інші дії та формальності…»

На дату укладення цього Договору-доручення від 05.10.2015 боржник ОСОБА_1 мав боргові зобов`язання перед кредитором ОСОБА_3 за двома договорами позики, оформленими у вигляді боргових розписок.

Договір позики грошових коштів у сумі 1010000,00 грн. від 14.02.2008 із зобов`язанням повернути позику до 01.06.2008.

Договір позики грошових кошів в іноземній валюті у сумі $200000,00 (двісті тисяч) доларів США від 12.07.2008 із зобов`язанням повернути позику до 12.12.2008.

Зобов`язання боржника ОСОБА_1 , не були виконані належним чином.

24.12.2015 ОСОБА_2 одержав від довірителя ОСОБА_1 повідомлення про відкликання Довіреності від 05.10.2015.

Що стосується виконання ОСОБА_1 зобов`язань за другим договором позики грошових коштів в іноземній валюті у сумі $200000,00 (двісті тисяч) доларів США від 12.07.2008, то повірений ОСОБА_2 провів з кредитором ОСОБА_3 переговори, за наслідком яких було відстрочення на 10 років. Для цього ОСОБА_2 від імені боржника ОСОБА_1 і кредитор ОСОБА_3 уклали Акт про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності від 01.12.2015, згідно з яким було визнано борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 за договором позики в іноземній валюті у сумі 200000,00 (двісті тисяч) доларів США від 12.08.2008, яку позичальник ОСОБА_1 тепер міг повернути до 12.12.2018.

08.01.2020 відповідач-2 ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що обидва позови виникли з одних правовідносин - оспорюваний за первісним позовом Акт про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності від 01.12.2015 було підписано на виконання умов Договору позики грошових коштів в іноземній валюті від 12.07.2008 ОСОБА_3 , як позикодавцем і ОСОБА_2 , як повіреним позичальника ОСОБА_1 у разі небезпеки втратити право на майно боржника внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно.

14.01.2020 надійшла відповідь на відзив, в якому позивач посилався на сплив строків позовної давності, а саме, оскільки 25.10.2013 сплинув строк позовної давності, в межах якого ОСОБА_3 міг звертатись до суду з позовними вимогами про стягнення на підставі вищевказаної боргової розписки будь-яких коштів, строк позовної давності не міг бути збільшений до десяти років укладенням вищевказаного акту від 01.12.2015 про визнання боргу та звіряння суми заборгованості.

Крім того, 14.01.2020 представник позивача - адвокат Гонтарєв Р.М., подав заяву про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_1 .

Під час проведення підготовчого судового засідання судом з`ясовано всі питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Ухвалою суду від 21.09.2020 прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору позики, викликати в засідання в якості свідка ОСОБА_1 , закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

22.02.2021 від відповідача-2 ОСОБА_3 за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом надійшов по справі відзив, в якому просив поновити строк на подання відзиву та відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі.

В судовому засіданні, що відбулось 12.07.2021 був допитаний в якості свідка ОСОБА_1 , який розповів відомі йому по справі обставини, учасники справи надали свої пояснення, після чого по справі було оголошено перерву та надано учасникам справи час для підготовки до судових дебатів.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Від представника позивача була подана заява про розгляд справи без його участі.

Відповідач-1 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином

Відповідач-2 в судове засідання не з`явився. Від представника відповідача була подана заява про розгляд справи за його відсутності.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків.

Під час судового розгляду знайшло своє підтвердження, що 15.09.2010 Печерським районним судом м. Києва в цивільній справі №-2-6494/10 ухвалено рішення: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 грн. судових витрат.

Зазначена обставина підтверджується письмовим доказом, який подано до суду - копією рішення Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2010 у справі № 2-6494/10.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

Відповідно до вказаного рішення, судом було встановлено, що 14.02.2008 ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_3 кошти, еквівалентні 200000,00 доларам США, а саме 1010000,00 грн., строком до 01.06.2008, що підтверджено борговою розпискою від 14.02.2008.

25.10.2010 Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у справі № 2-6494/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 грн. судових витрат.

Зазначена обставина підтверджується письмовим доказом, який подано до суду, - копією виконавчого листа від 25.10.2010 у справі № 2-6494/10.

В подальшому, в межах строку позовної давності, ОСОБА_3 не звертався до суду з позовами про стягнення інших сум коштів на підставі вищевказаної боргової розписки. При цьому перебіг строку позовної давності не зупинявся і не переривався. Договір про збільшення позовної давності між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не укладався. Таким чином, 25.10.2013 сплинув строк позовної давності, в межах якого ОСОБА_3 міг звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення на підставі вищевказаної боргової розписки інших сум коштів, окрім грошових сум, зазначених у виконавчому листі, а саме 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820 грн. судових витрат.

Натомість 23.12.2016, тобто після спливу строку позовної давності, ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в сумі 2740888,00 грн.

Дійсно 05.10.2015 ОСОБА_1 видав довіреність, якою уповноважував ОСОБА_2 бути його представником в усіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в державній реєстраційній службі, органах юстиції, в органах внутрішніх справ, органах прокуратури, Державній прикордонній службі України, Службі безпеки України, в міграційній службі, в органах Держкомзему перед будь-якими фізичними та юридичними особами, при вирішенні будь-яких питань, що стосуватимуться відповідача, а також вести його справи в усіх судах, передбачених законом України «Про судоустрій та статус суддів», бути його представником у відповідному відділі державної виконавчої служби з питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, одержання присудженого майна або грошей, в банківських установах при здачі чи отриманні належних йому будь-яких документів в передбаченому чинним законодавством України порядку, при вирішенні будь-яких питань, що його стосуватимуться. Зазначена довіреність посвідчена 05.10.2015 приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О.Я., зареєстрована в реєстрі за № 1546.

У позивача знаходиться письмовий доказ, який підтверджує зазначену обставину - копія довіреності ОСОБА_1 від 05.10.2015.

04.12.2015 ОСОБА_1 склав заяву про скасування вищевказаної довіреності від 05.10.2015 за реєстровим номером 1546. Цю заяву посвідчено приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я. і зареєстровано в реєстрі за номером 1950.

Позивач ОСОБА_1 заперечує, що уповноважував ОСОБА_2 визнавати борг перед ОСОБА_3 в сумі 3378894,46 грн. та складати акт про визнання цього боргу та зміну тривалості позовної давності.

Також позивач ОСОБА_1 заперечує, що уповноважував ОСОБА_2 визнавати борг перед ОСОБА_3 в сумі 200000,00 доларів США та складати акт про визнання цього боргу та зміну тривалості позовної давності.

Разом з тим, відповідно до частин 2, 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди інший особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Системний аналіз наведених положень закону та викладених обставин, дає підстави для висновку, що у випадку укладення ОСОБА_2 01.12.2015 з ОСОБА_3 вищевказаного акту про визнання боргу та звіряння суми заборгованості, а також зазначеного вище акту про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності, ОСОБА_2 був зобов`язаний негайно після скасування довіреності повідомити ОСОБА_1 про укладення таких актів, а також передати ОСОБА_1 їх примірники. Однак ОСОБА_2 цього не виконав, що вказує на те, що він діяв недобросовісно, на шкоду інтересам ОСОБА_1 . Зазначені вище обставини вказують на те, що позивач ОСОБА_2 зловживаючи своїми правами, умисно порушив права ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов стверджує, що оспорювані акти начебто не є правочинами, отже не можуть бути визнані недійсними. На обґрунтування цього твердження відповідач ОСОБА_2 посилається на справу № 916/613/17, в якій Верховний Суд у постанові від 11.06.2018 дійшов висновку, що акт прийому-передачі майна не є правочином.

Втім, суд не погоджується з такими обґрунтуванням і аргументацією.

Оспорювані акти, а саме акт від 01.12.2015 про визнання боргу та звіряння суми заборгованості, а також акт від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності, не є актами прийому-передачі майна, в зв`язку з чим у даній справі не можуть бути застосовані правові висновки Верховного Суду у справі №916/613/17.

Крім того, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох та більше сторін.

Оспорювані акти є саме правочинами в розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки є погодженою дією двох сторін (відповідачів), спрямованою на набуття та зміну цивільних прав та обов`язків, оскільки призвели до виникнення нових боргів позивача перед ОСОБА_3 на 3378894,46 грн. 200000,00 доларів США.

Адже у випадку, якби оспорюваних актів не існувало, боргові зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 обмежувались би виключно сумою заборгованості за вищевказаним виконавчим листом, виданим 25.10.2010 Печерським районним судом міста Києва, що складали 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 грн. судових витрат.

Враховуючи зазначені вище обставини і норми законодавства, суд вважає, що відповідачі, порушуючи права ОСОБА_1 і моральні засади суспільства, допустили зловживання своїми правами, і з метою завдання позивачу шкоди шляхом штучного створення підстав для виникнення у ОСОБА_1 боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 , внаслідок зловмисної домовленості між собою і всупереч справжньому волевиявленню ОСОБА_1 , вчинили правочини, які істотно порушують права останнього і суперечать його інтересам.

За таких обставин суд вбачає можливим задовольнити первісний позов, визнати недійсними правочини, укладені між ОСОБА_3 , як позикодавцем, і ОСОБА_2 , як повіреним позичальника ОСОБА_1 , а саме акт від 01.12.2015 про визнання боргу та звіряння суми заборгованості, а також акт від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, навіть якщо виходити з того, що є дійсно боргова розписка ОСОБА_1 , відповідно до якої він позичив у ОСОБА_3 кошти в сумі 200000,00 доларів США до 12.12.2008, то через три роки з цієї дати, а саме 12.12.2011 сплинув строк позовної давності, в межах якого ОСОБА_3 міг звертатись до суду з позовними вимогами про стягнення на підставі боргової розписки будь-яких коштів, строк позовної давності не міг бути збільшений до десяти років укладенням Акту від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності.

Враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом не додержано строків позовної давності, про яку згадувалось вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання укладеним договору позики, тобто оскільки позовна давність сплинула 12.12.2011, вона вже не могла бути збільшена 01.12.2015 без її попереднього поновлення за згодою сторін. При цьому суд враховує, що такої згоди сторін на поновлення позовної давності, яка сплинула, не було, оскільки ОСОБА_1 такої згоди не давав.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу. Позивач лише в порядку, передбаченому ст. 267 ІК України вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Однак про такі причини ОСОБА_3 не заявляє.

У розписці ОСОБА_1 , копія якої міститься в матеріалах справи, зазначався термін повернення коштів до 12.12.2008.

У дійсності ця розписка є письмовим зобов`язанням ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 до 12.12.2008 кошти в сумі 200000,00 доларів США, які були позичені ОСОБА_1 . Тобто ОСОБА_1 позичав у ОСОБА_3 лише одну суму коштів - 14.02.2008 гроші в сумі 200000,00 доларів США, еквівалентні на той час 1010000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-6494/10 було встановлено, що 14.02.2008 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 кошти, еквівалентні 200000,00 доларам США, а саме 1010000,00 грн., строком до 01.06.2008, що підтверджено борговою розпискою від 14.02.2008.

В подальшому, в межах строку позовної давності, ОСОБА_3 не звертався до суду з позовами про стягнення інших сум коштів на підставі вищевказаної боргової розписки. При цьому перебіг строку позовної давності не зупинявся і не переривався. Договір про збільшення позовної давності між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не укладався.

Таким чином, 25.10.2013 сплинув строк позовної давності в межах якого ОСОБА_3 міг звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення на підставі вищевказаної боргової розписки інших сум коштів, окрім грошових сум, зазначених у виконавчому листі , а саме 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням задоволення заявлених первісних позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягають пропорційному стягненню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позову до суду у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 203, 207, 215, 651, 1066, 1067, 1075 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними - задовольнити.

Визнати недійсними правочини, укладені між ОСОБА_3 , як позикодавцем, і ОСОБА_2 , як повіреним позичальника ОСОБА_1 , а саме акт від 01.12.2015 про визнання боргу та звіряння суми заборгованості, а також акт від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пропорційно на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768,40 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору позики - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач по первісному позову/відповідач по зустрічному позову: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

відповідач по первісному позову ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

відповідач по первісному позову/позивач по зустрічному позову: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3

Суддя Р.В. Новак