Дата документу 26.04.2021 Справа № 334/4564/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/4564/14 Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження №22ц/807/806/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року по справі за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02 листопада 2005 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та Банком договір, підтверджується підписом у заяві.

При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

У порушення зазначених норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала.

Зазначали, що у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 30 квітня 2014 року має заборгованість у розмірі 31642,72 грн., яка складається з: 5196,68 грн. - заборгованість за кредитом; 26446,04 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Враховуючи, що 18 квітня 2008 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя було винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») - 9446,96 грн. заборгованість дорівнює 22195,76 грн. (31642,72 грн. - 9446,96 грн.), а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1109,79 грн. - штраф (процентна складова).

Оскільки у добровільному порядку, відповідач вказану заборгованість не погашує, ПАТ КБ «ПриватБанк» просили суд стягнути на їх користь з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 23805,55 грн. а судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (рах. НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23805,55 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року задоволено. Заочне Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року скасовано.

04 серпня 2020 року від АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», надійшла заява про зменшення позовних вимог. В заяві АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що згідно з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) стягненню підлягає заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту та нарахованими процентами за процентною ставкою, яка вказаний у анкеті Позичальника та особисто підписані ним) та враховуючи те, що Відповідач підписала в анкеті-заяві від 02 листопада 2005 року та погодилася з тим, що базова процентна ставка по кредитному ліміту дорівнює 3,0 % в місяць або 36 % річних на залишок заборгованості, виходячи з 360 днів у році, а тому підлягають нарахуванню та стягненню заборгованість Відповідача за процентами, виходячи саме з цих підписаних умов. Однак, штрафні санкції - 500 грн. + 5 % від суми позову не підлягають стягненню, оскільки особисто не підписані та не погоджені з Відповідачем. Крім того, наявна судова практика Верховного Суду України та Верховного Суду передбачає, що стягненню підлягає заборгованість за процентами, яка нарахована у відповідності до строку дії картки і не більше, а тому виходячи зі строку дії кредитної картки № НОМЕР_2 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , який дорівнюється до 30 листопада 2008 року підлягає нарахуванню та стягненню заборгованість Відповідача за процентами до закінчення строку дії картки. Отже, у зв`язку з порушеннями Позичальником/Відповідачем взятих перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових зобов`язань за кредитним договором № б/н від 02 листопада 2005 року станом на 30 листопада 2008 року утворилася заборгованість в сумі 11509,95 грн., яка складається з: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 5196,68 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 6313,27 грн.

З огляду на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просили суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 02 листопада 2005 року, яка утворилася станом на 30 листопада 2008 року в сумі 11509,95 грн., що складається з: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 5196,68 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом 6313,27 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж відповідачем було сплачено 18 липня 2006 року, а отже саме з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, оскільки саме з цього часу виникло прострочення оплати платежів за кредитом, а з позовом до суду Банк звернувся лише 21 травня 2014 року, тобто майже через вісім років. Крім того, згідно довідки № б/н від 10 червня 2020 року, строк дії картки становить до 11/08. Доводи АТ КБ «Приватбанк» про переривання позовної давності в зв`язку з виданим у 2008 році судовим наказом про стягнення заборгованості, який 2014 року скасовано, суд до уваги не прийняв, виходячи з того, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просять скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року, та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що судом першої інстанції помилково застосовано постанову Великої Палати Верховного суду від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17, оскільки обставини по зазначеній справі не ідентичні обставинам по цій справі. Так, при розгляді справи № 712/8916/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що судовий наказ не перериває перебіг позовної давності. При цьому, судами попередньої інстанції було встановлено, що до звернення з позовом позивачем було подано заяву про видачу судового наказу, яку задоволено не було. Отже, по справі № 712/8916/17 судовий наказ видано не було. Проте, заява ПАТ КБ «ПриватБанк» про видачу судового наказу була задоволена, та 18 квітня 2008 року видано судовий наказ про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . Таким чином, висновок суду першої інстанції про пропуск ними строку позовної давності є помилковим, оскільки у період з 18 квітня 2008 року по 10 лютого 2014 року діяв судовий наказ, Банк використав один із передбачених законом способів захисту своїх інтересів. Після скасування судового наказу, з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось протягом трьох місців,а отже строк позовної давності ними не пропущено.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 4 статті 19 ЦПК України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Відповідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги, відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється без повідомлення сторін.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір у вигляді підписаної відповідачем заяви, згідно якої ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна» (а.с. 9).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, з наявної в матеріалах справи заяви від 02 листопада 2005 року, вбачається, що сторони обумовили наступні умови кредитного договору: валюта рахунку - гривня, кредитна картка - універсальна, кредитний ліміт у розмірі 5700 грн., базова відсоткова ставка за Кредитним лімітом - 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки (а.с. 9, зворот).

На підставі вищенаведеної заяви, ОСОБА_1 було отримано кредитну картку за № НОМЕР_2 (а.с. 9, зворот).

Колегія суддів також звертає увагу, що ОСОБА_1 не заперечує факт укладення кредитного договору з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на вищезазначених умовах, та наявності у неї заборгованості.

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що строк дії картки № НОМЕР_2 становить до 11/08 (а.с. 80).

Крім того, дослідивши наданий АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про зменшення позовних вимог розрахунок заборгованості, колегія суддів констатує, що він відповідає умовам, які погоджені сторонами. Згідно розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на 30 листопада 2008 року дорівнює 11509,95 грн., та складається з: 5196,68 грн. (тіло кредиту); 6313,27 грн. (заборгованість за відсотками) (а.с. 95-97).

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 18 липня 2006 року, що також підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 75).

18 квітня 2008 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ № 2-н-221/08 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу за вищезазначеним кредитним договором у розмірі 9449,96 грн. та 62,25 грн. судових витрат (а.с. 5).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2014 року судовий наказ № 2-н-221/08 від 18 квітня 2008 року скасовано (а.с. 73).

З позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось 21 травня 2014 року (а.с. 2).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлений статтею 257 ЦК України строк на звернення до суду за захист свого права. При цьому, ОСОБА_1 скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с. 30-32), що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Відхиляючи доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що звернення ними до суду із заявою про видачу судового наказу є фактом з яким закон пов`язує переривання позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною.

З зазначеним висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується в повному обсязі.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

При вирішенні цього спору суд першої інстанції вірно зазначив, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19).

Приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що звернення позивача до суду у квітні 2008 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором не перериває строк позовної давності, відповідає вимогам закону.

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що у справі № 712/8916/17 правовідносини є відмінними від цієї справи є неприйнятними, оскільки при вирішенні питання про те, чи перериває перебіг позовної давності подання кредитором в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу, Великою Палатою Верховного Суду не акцентувалось увагу на результат вирішення такої заяви.

Окрім того, у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року (справа № 760/16111/15-ц, провадження № 61-1393св19) від 11 листопада 2020 року (справа № 464/7259/15-ц, провадження № 61-33895св18) касаційним судом, за умови задоволення заяви про видачу судового наказу, також враховано позицію Великої Палати Верховного Суду наведену у постанові від 07 липня 2020 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: