Номер провадження 22-ц/804/1123/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Дубовика Р.Є. в місті Бахмуті Донецької області, у справі номер 219/11228/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Бахмутської міської ради, про позбавлення батьківських прав (повне судове рішення складено 04 березня 2021 року),

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Бахмутської міської ради, про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 жовтня 1995 року між нею та відповідачем укладено шлюб.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2013 року, шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу вона взяла дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

За період шлюбу у них народилось троє дітей, один з яких на теперішній час є повнолітнім, а двоє є неповнолітніми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області з 01 лютого 2013 року з відповідача ОСОБА_4 на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідач аліменти не сплачує, тому станом на 01 вересня 2018 року утворилася заборгованість з аліментів в розмірі 82763,04 грн.

Починаючи з 2013 року, діти не бачили батька. Відповідач не спілкується з ними, матеріальну допомогу не надає, не дарує подарунків на день народження.

Таким чином, батько не виконує своїх обов`язків, передбачених ст. 150 СК України.

Просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно його неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Бахмутської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення

позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги наведено, що під час розгляду справи судом першої інстанції порушено строки розгляду справи та вимоги статей 128, 223 ЦПК України, оскільки розгляд справи 27 січня 2020 року проведено без участі позивачки без належного її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Суд проігнорував заперечення позивачки щодо повноважень представника відповідача, оскільки відповідач не міг укласти договір доручення про надання правової допомоги, так як з літка 2016 року знаходиться за кордоном.

Вважає, суд першої інстанції в своєму рішення перекрутив факти, що надали свідки в судовому засіданні.

Зазначає, що судом не взято до уваги вимоги статті 150 СК України, в якій передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати честь та гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гуревич М.Г. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає рішення суду законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі повно та всебічно досліджених обставин справи та належним чином оцінених сторонами доказів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів винного та свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав.

Відповідач любить своїх дітей та бажає продовжувати приймати участь в їх житті та вихованні.

Вважає, що позивачка в обраний спосіб переслідує виключно власні інтереси, а ні інтереси дітей, оскільки сторони спільно не проживають, до відповідача вона ставиться негативно.

Наразі відповідач проживає поза межами України, у зв`язку з чим бачить дітей нерегулярно, проте постійно спілкується з дітьми засобами телекомунікаційного зв`язку, цікавиться їхнім життям по мірі можливості бере участь у їхньому житі та вихованні, опікується їхньою долею.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гуревич М.Г. судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статті 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання ним 21 квітня 2021 року рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 210).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився. Судова повістка про дату, час та місце розгляду справи направлена на останню відому судові адресу. Відповідно до повідомлення АТ «Укрпошта» адресат ОСОБА_2 за місцем проживання відсутній, суд про зміну свого місця проживання або місцезнаходження не повідомив, тому апеляційний суд вважає, що судова повістка відповідачу ОСОБА_2 вважається доставленою (а.с. 211).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бахмутської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання ним 20 квітня 2021 року рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 209).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, позивачку, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення

суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 1995 року (а.с. 3).

Згідно з свідоцтв про народження дітей ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками дітей є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 3 зворот, 4).

З розрахунку заборгованості Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 04 вересня 2018 року №4421 вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 з аліментів за період з 01 лютого 2013 року по 31 серпня 2018 року складає 82763,04 грн. (а.с. 4).

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано, рішення суду набрало законно сили 09 квітня 2013 року. Після розірвання шлюбу позивачці присвоєне прізвище « ОСОБА_1 » (а.с. 5).

Висновком органу опіки та піклування Бахмутської міської ради від 29 грудня 2018 року №01/11-815 визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно його неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 26-28).

З копій квитанцій та заяв на переведення грошових коштів вбачається, що ОСОБА_2 на ім`я позивачки ОСОБА_1 здійснював грошові перекази різних сум за період з грудня 2014 року по січень 2017 року (а.с. 41-55).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а тому задоволення позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав відповідача є недоцільним.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

В рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (§ 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 58).

У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (§ 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення позивачки про дату час та місце розгляду справи 27 січня 2020 року, апеляційний суд зазначає наступне.

5 жовтня 2018 року позивачка ОСОБА_8 надала суду заяву про отримання судових повісток, повідомлень в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення (а.с. 7).

З довідки про доставку SMS-повідомлення секретаря судового засідання вбачається, що ОСОБА_1 повідомлена про розгляд цивільної справи №219/11228/18 (2/219/4433/2019) 27 січня 2020 року шляхом надіслання на її номер телефону ( НОМЕР_1 ) SMS-повідомлення. Дата доставки повідомлення 04.11.2019 року о 10 годині 18 хвилин (а.с. 89).

Крім того, 27 січня 2020 року ОСОБА_1 надала до Артемівського міськрайонного суду Донецької області заяву про перенесення судового засідання, призначеного на 27 січня 2020 року, у зв`язку з хворобою (а.с. 95).

Отже, позивачка ОСОБА_1 була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи 27 січня 2020 року, тому такі доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 березня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги задоволено, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 1057,20 грн

(1762,00 грн х 0,4 х 150%) до ухвалення судового рішення у справі (а.с. 195-196).

Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року визначено розміри ставок судового збору за подання апеляційних скарг до суду.

Розмір судового збору, який підлягає сплаті при поданні апеляційної і касаційної скарги на рішення суду, згідно пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Судовий збір за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 до ухвалення судового рішення у справі не сплачений.

Тому, з ОСОБА_1 підлягає стягненню в дохід держави судовій збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1057,20 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2021 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1057,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 27 квітня 2021 року.

Суддя: