КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Довгопола А.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Оболонського районного суду м. Києва Андрейчука Т.В.,

по цивільній справі № 756/16520/19 за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства "Київ -Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: професійна спілка працівників промислового залізничного транспорту, ОСОБА_4 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, за результатами розгляду якого просила суд поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня ухвалення рішення у справі, компенсацію моральної шкоди у сумі 130 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 01 лютого 2019 року вона працювала начальником договірного відділу ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту».

18 вересня 2019 року вона отримала попередження про наступне вивільнення, в якому їй було запропоновано переведення на посаду провідного фахівця комерційного відділу управління комерційної діяльності ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту».

Із змісту попередження про наступне вивільнення вбачається, що відповідно до наказу ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» від 07 серпня 2019 року №305 затверджено та введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис Центрального апарату управління Товариства та зазначені зміни передбачали скорочення посади, яку займала позивач.

Крім того, в цьому попередженні зазначалось, що їй пропонується переведення на іншу посаду (з урахуванням професії та спеціальності), а саме: посаду провідного фахівця комерційного відділу Управління комерційної діяльності ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту. Інші посади та вакансії їй відповідач не пропонував.

Під час отримання попередження вона, від переведення на зазначену посаду не відмовлялася.

11 вересня 2019 року їїбуло запрошено на засідання професійної спілки по розгляду питання виведення зі штатного розпису посади начальника відділу договірної роботи. У відповідь позивач написала службову записку, в якій просила сприяти в наданні адміністрацією відповідача інформації стосовно нового штатного розпису.

На засіданні профспілкового комітету 14 листопада 2019 року вона дізналась, що на підприємстві були інші вакантні посади, які не були їй запропоновані. При цьому, профспілка не надала згоду на її звільнення, натомість погодивши її переведення на іншу посаду.

15 листопада 2019 року вона звернулася з письмовою заявою до відділу кадрів, в якій погодилась щодо переведення на посаду провідного фахівця комерційного відділу управління комерційної діяльності ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», проте працівник відділу кадрів ОСОБА_5 відмовився прийняти заяву та сказав, що передасть її своєму безпосередньому керівнику. У зв`язку з цим вона була змушена надіслати поштою свою заяву про надання згоди на переведення на посаду провідного фахівця комерційного відділу управління комерційної діяльності ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту».

18 листопада 2019 року її було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Своє звільнення позивач вважала незаконним, оскільки звільнення було здійснено з порушенням вимог ч. 2 ст. 40, ст. 43, ст. 49-2 КЗпП України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 рокупозов ОСОБА_3 - задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника договірного відділу приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» з 18 листопада 2019 року.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 359 541,57 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_3 компенсацію моральної шкоди у сумі 5 000 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 1 124,13 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» судовий збір у сумі

768, 40 грн. в дохід держави.

Не погоджуючись з рішенням,відповідач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосуванням норм матеріального права та неповнез`ясування обставин, що мають значення для справи, просиврішення суду першої інстанції скасувати, постановивши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Вказуючи, що відповідач у відповідності до діючих норм законодавства України, виконав обов`язок щодо забезпечення прав позивача на працевлаштування останнього, але позивач таким правом не скористалася.

Доводи ОСОБА_3 щодо не прийняття її письмової заяви у відділі кадрів, в якій вона погодилась на переведення на посаду провідного фахівця комерційного відділу управління комерційної діяльності ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», є необґрунтованими, оскільки працівник відділу кадрів ОСОБА_5 перебувала в день звернення позивача з відповідною заявою на лікарняному. А в подальшому, як зазначила сама позивач, вона направила заяву поштою, у п`ятницю 15 листопада 2019 року о 16-00 год., фактично за один робочий день до звільнення.

Крім того, в останній робочий день перед звільненням - 18 листопада 2019 року позивач була присутня у ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» і жодних заяв про згоду на переведення на посаду провідного фахівця комерційного відділу Управління комерційної діяльності або на іншу посаду, яку вона вважала для себе прийнятною не давала та не заявляла усно.

Також доводи апеляційної скарги містять посилання на ч. 7 ст. 43 КЗпП, відповідно до якого рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації профспілкового представника). Відтак вважав, що судом першої інстанції не надано належну оцінку Протоколу засідання профспілкового комітету від 14 листопада 2019 року про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, не обґрунтовано взято його до уваги, оскільки воно не містить мотивованого правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення, або порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

Повторно розглядаючи питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_6 , 30 квітня 2021 року професійна спілка працівників промислового залізничного транспорту надала згоду на звільнення позивача, виходячи з того, що 15 листопада 2019 року ОСОБА_7 вийшла зі складу профспілки.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Також, скаржник вказував на необґрунтованість рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди.

Подаючи відзив на апеляційну скаргу позивач посилалась на необґрунтованість апеляційної скарги та її безпідставність. Зазначаючи, що відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 пропонувалися вакансії з моменту попередження її про звільнення, а остання відмовилась від запропонованих посад. ОСОБА_3 , після звільнення залишилась без роботи, можливості матеріально забезпечувати себе та свою малолітню дитину, у зв`язку з чим змушена була докладати додаткових зусиль для нормальної організації життя, отже посилання відповідача на незаконність рішення суду в частині стягнення моральної шкоди є безпідставними.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи в судове засідання суду не з`явилися, будучи при цьому належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи. Поважність причин неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, при розгляді справи було встановлено, що 10 квітня 2018 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу в ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на посаду секретаря корпоративного.

01 лютого 2019 року ОСОБА_3 було переведено на посаду начальника договірного відділу ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту».

Наказом ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» від 07 серпня 2019 року №305 внесено зміни до організаційної ОСОБА_8 наструктури товариства шляхом ліквідації договірного відділу.

18 вересня 2019 року ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» надало позивачу попередження про вивільнення та запропоновано вакантну посаду. Хоча зі змісту штатно-посадового розміщення працівників ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» за період з 18 вересня 2019 року до 18 листопада 2019 року на підприємстві були інші вакантні посади, окрім посади фахівця комерційного відділу управління комерційної діяльності (т. 2, а. с. 8-11).

ОСОБА_3 була членом професійної спілки працівників промислового залізничного транспорту, відтак відповідач 13 серпня 2019 року звернувся до даної профспілки щодо надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем.

Професійна спілка працівників промислового залізничного транспорту не вирішила питання про надання згоди на звільнення чи відмови у наданні згоди на вивільнення ОСОБА_3 , натомість надала згоду на її переведення на іншу посаду.

15 листопада 2019 року ОСОБА_3 на адресу ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» засобами поштового зв`язку було направлено заяву, згідно якої вона погоджувалась на переведення її роботодавцем на запропоновану посаду фахівця комерційного відділу управління комерційної діяльності.

У відповідності до наказу ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» від 18 листопада 2019 року № 274/ос ОСОБА_3 було звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було надано в ході розгляду справи належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 були запропоновані інші посади на підприємстві, які були вакантними у період з моменту попередження позивача про вивільнення та її звільненням, окрім посади фахівця комерційного відділу управляння комерційної діяльності, а ОСОБА_3 відмовилась їх зайняти. Зазначаючи також про наявність інших вакантних посад у відповідача (яку вона обіймала до переведення на посаду начальника договірного відділу) та беручи до уваги, що позивач 15 листопада 2019 року погодилась на переведення на запропоновану їй роботодавцем посаду фахівця комерційного відділу управління комерційної діяльності, надіславши поштою відповідну заяву за адресою відповідача. Суд вважав, що наведені обставини свідчать про недотримання роботодавцем приписів трудового законодавства при вивільненні позивача, які і є підставою для поновлення ОСОБА_3 .

Зазначаючи також, що ліквідація роботодавцем відділу, в якому працювала ОСОБА_3 та скорочення її посади не є перешкодою для поновлення позивача на посаді, яку вона обіймала до звільнення. А відтак керуючись ч. 2 ст. 235 КЗпП України, ст. 237-1 КЗпП України дійшов висновку про задоволення вимог щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення спричиненої моральної шкоди.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеними вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, постанова від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17) оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Разом з цим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» були запропоновані ОСОБА_3 інші посади на підприємстві, які були вакантними у період з моменту попередження позивача про вивільнення та її звільненням, окрім посади фахівця комерційного відділу управління комерційної діяльності, а ОСОБА_3 відмовилась їх зайняти.

Матеріалами справи підтверджується надання згоди ОСОБА_3 на переведення її на запропоновану роботодавцем посаду фахівця комерційного відділу управління комерційної діяльності.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 не грунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги в частині того, щорішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору не є обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

На час вивільнення ОСОБА_3 була членом професійної спілки працівників промислового залізничного транспорту, а тому 13 серпня 2019 року ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" звернулося до цієї профспілки щодо надання згоди на розірвання трудового договору з працівником ОСОБА_3 .

Разом з цим, професійна спілка працівників промислового залізничного транспорту не вирішила питання про надання згоди чи відмови у наданні згоди на вивільнення ОСОБА_3 , натомість надавши згоду на її переведення на іншу посаду.

Як зазначив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №202/2817/19 суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні належного обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України).

Судом першої інстанції було надано оцінку рішенню професійної спілки працівників промислового залізничного транспорту та вказано, що останньою не було вирішено питання про надання згоди чи відмови у наданні згоди на вивільнення ОСОБА_3 , натомість надано згоду на її переведення на іншу посаду,проте вказані обставини не були враховані відповідачем при ухваленні рішення про звільнення позивача.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді, колегією судді відхиляються.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно правової позиції, викладеної Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року в справі N 756/6746/16-ц у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку,що ліквідація роботодавцем відділу, в якому працювала ОСОБА_3 та скорочення її посади не є перешкодою для поновлення позивача на посаді, яку вона обіймала до звільнення та поновив ОСОБА_3 на посаді начальника договірного відділу ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» з 18 листопада 2019 року.

Також суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 359 541,57 грн., оскільки такий висновок узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи ту обставину, що звільнення ОСОБА_3 є незаконним, час та зусилля позивача, необхідні для відновлення попереднього стану, позивачем був порушений звичний уклад її життя, вона змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначаючи розмір моральної шкоди виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відповідача, які надавалися відповідачем в суді першої інстанції при розгляді справи та яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, відтак підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя - доповідач:

Судді