Провадження №22-ц/812/1562/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 вересня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: представника відділу ДВС Суслової М.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2-1179/2008 за апеляційною скаргою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену під головуванням судді Коваленка Ігоря Володимировича у приміщенні цього суду 22 червня 2021 року, повний текст якої складено того ж дня, за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо незняття арешту з майна боржника та покладення обов`язку зняти арешт та заборону відчуження всього її нерухомого майна,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Інгульського ВДВС) щодо незняття арешту з майна боржника.

Скарга мотивована тим, що 15 грудня 2020 року представником ОСОБА_1 отримано відповідь Інгульського ВДВС від 04 грудня 2020 року, якою відмовлено у знятті арешту з майна боржника у виконавчому провадженні №47294936 з примусового виконання виконавчого листа №2-1179, виданого 15 квітня 2008 року Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», в особі Миколаївської філії (далі ПАТ «Банк «Київська Русь») заборгованості за кредитом в розмірі 3050 грн. 55 коп. та судових витрат. Із відповіді Інгульського ВДВС вбачається, що 21 квітня 2015 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим документом. 06 травня 2015 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постановою державного виконавця від 25 травня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05 жовтня 2016 року). За даними інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №47294936, виданої 06 травня 2015 року Ленінським ВДВС ММУЮ, накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладене, а також, що зазначена бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з належного боржникові майна є незаконною, порушує права останньої, оскільки, на її думку, державний виконавець після спливу строку на повторне пред`явлення виконавчого документу мав вирішити питання про закінчення виконавчого провадження та зняти усі арешти, накладені у межах виконавчого провадження ще у 2017 році, заявниця просила визнати неправомірною бездіяльність Інгульського ВДВС щодо незняття арешту з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 та зобов`язати Інгульський ВДВС зняти арешт та заборону відчуження всього її нерухомого майна.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року до участі у справі в порядку процесуального правонаступництва у справі в якості стягувача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» замість Акціонерного товариства «Київська Русь».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2021 р. скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано арешт майна ОСОБА_1 , накладений відповідно до постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у виконавчому провадженні № 47294936 постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 06 травня 2015 року.

В іншій частині вимог скарги відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент винесення постанови) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За правилами частини п`ятої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у наведеній редакції) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно, пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Суд встановив, що виконавчий лист видано стягувачу 15 квітня 2008 року та строк пред`явлення його до виконання відповідно до пункту 5 частини першої статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент видачі виконавчого листа) становить один рік.

Виконавчий лист стягувачу повернуто 25 травня 2016 року та після повернення повторно до виконання не пред`являвся. Також із заявами про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання як ПАТ «Банк «Київська Русь», так і новий кредитор ТОВ «ФК «Сіті Фінас», до суду не зверталися.

Крім того встановлено, що виконавче провадження № 47294936 знищено Інгульським ВДВС у зв`язку із закінченням строку зберігання.

За таких обставин, суд, враховуючи відсутність доказів здійснення виконавчого провадження за рішенням суду, знищення виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строку його зберігання, що унеможливлює вчинення державним виконавцем виконавчих дій щодо зняття арешту з майна, а також тривалості такого арешту за відсутності відкритого виконавчого провадження, що порушує права заявника, як сторони виконавчого провадження, а також спливу строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги в частині необхідності скасування арешту.

В апеляційній скарзі Інгульський ВДВС просить скасувати ухвалу суду та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, суд дійшов помилкового висновку про те, що державний виконавець позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії за закінченим виконавчим провадженням, оскільки це суперечить вимогам пункту 15 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, та помилково частково задовольнив скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Інгульського ВДВС, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статті 263 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

За приписами частини 1 статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року 1404-VІІІ (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Аналогічні положення були передбачені у статтях 1, 11 Закону в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону).

Згідно з частиною 1 статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31 березня 2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованість за кредитним договором № 7961-С від 27 грудня 2006 року в розмірі 3050,55 грн. та понесені судові витрати в сумі 81,00 грн.

З відповідей Інгульського ВДВС від 21 квітня 2020 року та від 26 березня 2021 року № 26042 вбачається, що згідно відомостей АВСП у цьому відділі на виконанні перебувало виконавче провадження № 47294936 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1179 від 15 квітня 2008 року, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованості за кредитом в розмірі 3050,55 грн. та судових витрат в сумі 81,00 грн., всього 3131,55 грн (а.с. 26).

21 квітня 2015 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з виконання цього виконавчого листа.

06 травня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, а постановою від 25 травня 2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року). Повторно виконавчий лист до виконання стягувачем не пред`являвся.

На підставі розпорядження № 18 від 18 лютого 2020 року вказане виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно підтверджується, що на теперішній час наявний запис про обтяження - арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , накладений згідно постанови про арешт та оголошення заборони на його відчуження, серія номер: 47294936, виданої 06 травня 2015 року Ленінським ВДВС ММУЮ (номер запису про обтяження 210300521).

Згідно листа начальника відділу від 04 грудня 2020 року ОСОБА_1 роз`яснено про відсутність підстав для зняття арешту з майна з огляду на положення пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року).

Посилаючись на те, що державний виконавець відмовляється зняти вказаний арешт, що порушує її права, ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою.

Обов`язки та права державного виконавця визначені статтею 18 Закону (статтею 11 Закону в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року).

Так, державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Також державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей

Статтею 32 Закону в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року, передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

За положеннями підпункту 2 частини 1 статті 47 в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону у редакцій, чинній з 05 жовтня 2016 року, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Відповідно приписів частин 1, 2 ст. 40 Закону у редакцій, чинній з 05 жовтня 2016 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Аналогічні правила були передбачені частинами 1, 2 статті 50 Закону в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року.

Таким чином, зняття арешту з майна боржника передбачено як наслідок закінчення виконавчого провадження державним виконавцем.

Між тим, виконавче провадження, провадження № 47294936 відкрите з примусового виконання виконавчого листа № 2-1179 від 15 квітня 2008 року, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованості за кредитом в розмірі 3050,55 грн. та судових витрат в сумі 81,00 грн., всього 3131,55 грн., не було закінчено, але виконавчий лист був повернутий стягувачеві з підстав відсутності у боржника майна, на яке можна звернути стягнення.

За такого, у державного виконавця при поверненні виконавчого листа були відсутні підстави для зняття арешту, не має для цього підстав і на даний час, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність скарги боржника та її часткове задоволення.

При цьому колегія суддів звертає увагу також на хибність висновків суду першої інстанції щодо врахування того, що сплив визначений законом строк пред`явлення виконавчого листа щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а виконавче провадження стосовно боржника ОСОБА_1 знищено, оскільки ці обставини не мають правового значення при визначенні законності дій державного виконавця щодо арешту майна боржника, оскільки не є підставою для зняття арешту державним виконавцем.

За такого колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ОСОБА_1 бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з її нерухомого майна відповідала вимогам закону та повноваженням державного виконавця та не призвела до порушення законних прав заявника, що є підставою для відмови в задоволенні скарги.

За такого оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням вимог процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення скарги, тому в силу положень пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України вона підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням результатів апеляційного перегляду справи слід провести розподіл судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 2270 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 червня 2021 року скасувати, постановити нове судове рішення.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо незняття арешту з майна боржника та покладення обов`язку зняти арешт та заборону відчуження всього її нерухомого майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , на користь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), код ЄРДПОУ 43315529, 2270 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 07 вересня 2021 року