Справа № 202/5996/20
Провадження № 2/202/556/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 квітня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: - Бєльченко Л.А.,

при секретарі: - Нетеса Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів та визнання пункту кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернулася до суду з цим позовом до відповідача, зазначаючи, що 20.09.2019 року між нею та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» було укладено Договір кредиту № 2605 про надання їй коштів у сумі 99200,00 грн. строком на 50 місяців. Позивач вказала, що на даний час обов`язки за кредитним договором № 2605 від 20.09.2019 року вона виконує відповідно до графіку погашення заборгованості і кошти за кредитом сплачує. Однак за кредитним договором згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті, включається комісія (плата за обслуговування), яку вона вважає незаконною. Позивач вважає, що кредитний договір, укладений між нею та відповідачем, є таким, що порушує її права, як споживача, та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування плати за обслуговування кредиту (комісії). Відповідач порушив норми законодавства, оскільки не мав права встановлювати комісію за обслуговування. Відповідач скористався тим, що їй об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, та не зазначив їх в його змісті.

Посилаючись на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 та положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просила суд визнати п. 1.1 кредитного договору № 2605 від 20.09.2019 року, укладений між нею та відповідачем, частково недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину; здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором в рахунок погашення суми тіла кредиту.

В судовому засіданні 29.01.2021 року представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. В подальшому ані позивач, ані її представник, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`являлися.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти позову, зазначаючи, що дійсно 20.09.2019 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № 2605. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, банк надав позивачу кошти в сумі 99200,00 грн. на споживчі потреби та встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 20.09.2019 по 19.01.2021 - 3% від суми кредиту, з 20.01.2021 по 19.04.2022 2,5% від суми кредиту, з 20.04.2022 по 19.07.2023 1,5 % від суми кредиту, з 20.07.2023 по 20.09.2024 0,925% від суми кредиту. Процентна ставка за користування є фіксованою та нараховується у повному розмірі: на строкову заборгованість за Кредитом - 0,001%, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0% річних. Нормативно-правові акти, на які посилається позивач, втратили чинність. Посилання позивача, що в оспорюваному кредитному договорі не зазначені, які саме послуги за вказану комісію надаються та несправедливість умов кредитного договору є безпідставними та необґрунтованими. Укладений кредитний договір відповідав вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін. Окрім того, відповідно до п.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Враховуючи безпідставність, на думку представника відповідача, позовних вимог, останній просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, вислухавши учасників судового процесу, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено 20.09.2019 року між сторонами був укладений кредитний договір № 2605 (а.с. 6-10).

Пунктом 1.1. Кредитного договору, передбачено, що Банк надає Клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а Клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі.

Пунктом 1.2. Кредитного договору визначено, що за цим договором банк надає клієнту грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту 99200 грн. Строк кредитування 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту 20.09.2024 року. Цільове призначення: на споживчі потреби. Також визначено, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 20.09.2019 по 19.01.2021 - 3% від суми кредиту, 20.01.2021 по 19.04.2022 2,5% від суми кредиту, з 20.04.2022 по 19.07.2023 1,5 % від суми кредиту, з 20.07.2023 по 20.09.2024 0,925% від суми кредиту. Також визначено розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

Позивач вказує, як на підстави визнання кредитного договору недійсним, ненадання їй всієї необхідної інформації щодо умов кредитного договору та неправомірність нарахування комісії за розрахунково-касове обслуговування відповідачем.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Украдений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту. Законом, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні, є Закон України «Про споживче кредитування».

Статтею 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно зі ст. 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до абзацу 2 ч. 12 ст. 9 цього Закону споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

У договорах за участі фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), вимог, встановлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Наявні в матеріалах справи заява-згода на укладання Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб № 559294 від 20.09.2019 року, кредитний договір № 2605 від 20.09.2019 року, свідчать про те, що договір укладений на підставі вільного волевиявлення позивача, оскільки остання обрала серед іншого, саме такі умови кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_1 у кредитному договорі та інших зазначених документах, що останньою не оспорювалось.

Підписаний сторонами кредитний договір свідчить про те, що сторони погодилися з його умовами в повному обсязі.

Крім того, в розділі 4 Кредитного договору викладено графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за кредитним договором, в якому чітко визначено суму платежів за додаткові та супутні послуги, серед яких і витрати на розрахунково-касове обслуговування.

На підтвердження своєї обізнаності про умови кредитування позивач поставила свій підпис у кредитному договорі, тим самим підтвердивши отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, наданого згідно з обраними умовами кредитування.

Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази свідчать, що ОСОБА_1 була обізнана про всі умови кредитного договору та прийняла їх як справедливі та прийнятні для себе, про що, окрім іншого, свідчить те, що кредитний договір укладено 20.09.2019 pоку, а позивач звернулася до суду із позовною заявою лише 05.10.2020 року, при цьому, належним чином виконуючи умови кредитного договору, сплачувала усі передбачені платежі та не зверталася до Банку із заявами або скаргами щодо зміни умов кредитування.

Визначена кредитним договором комісія (витрати на розрахунково-касове обслуговування) є складовою загальної вартості кредиту та враховується при обчисленні загальної вартості кредиту для позичальника. Уклавши кредитний договір та виконуючи його умови, позивач погодилася з умовами кредитного договору, в тому числі, з розміром кредиту, строком дії, розміром щомісячних платежів та відповідальністю за невиконання його умов.

Посилання позивача на несправедливість нарахування комісії не є підставою для звільнення її від виконання зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач уклала кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення.

Таким чином, нарахування передбаченої п. 1.2. кредитного договору щомісячної комісії не суперечить чинному законодавству.

Посилання позивача на те, що відповідач нарахував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту банком, що на її думку не відповідає вимогам справедливості, жодним чином не свідчить про порушення Банком ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач.

Окрім того, оскаржуючи неправомірність нарахування комісії за кредитним договором, позивач не просить визнати недійсним пункт 1.2. кредитного договору, у якому безпосередньо визначено розмір, строки та порядок сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту.

Натомість позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним п. 1.1. кредитного договору в частині, якою передбачено зобов`язання ОСОБА_1 сплатити комісію за користування кредитом, що передбачено кредитним договором.

Отже, розмір, строки та порядок сплати комісії за обслуговування кредитом визначено не п. 1.1., як зазначає позивач, а п. 1.2. кредитного договору.

Таким чином, позивач оскаржуючи неправомірність нарахування комісії, фактично не просить визнати недійсним кредитний договір в частинні нарахування таких платежів, а просить визнати недійсним кредитний договір саме в частині її обов`язку щодо здійснення їх сплати.

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилається на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10 червня 2017 року, та на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168.

Однак на час укладення між сторонами кредитного договору вступив в дію Закон України «Про споживче кредитування», який регулює спірні правовідносини між сторонами, стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була викладена в новій редакції і її норми, на які посилається позивач, були вилучені. Також, з набранням чинності Законом України «Про споживче кредитування» втратили чинність Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168.

У зв`язку з цим, вказані норми закону, на які посилається позивач, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на зазначене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору № 2605 від 20.09.2019 року, укладеного між сторонами.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання пункту 1.1 кредитного договору недійсним, вимога позивача про зарахування сплачених нею грошових коштів на погашення кредитної заборгованості в рахунок погашення тіла кредиту також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку про відмову позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати у справі відповідно до ст.141 ЦПК України відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 13,81,89,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів та визнання пункту кредитного договору недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Бєльченко Л.А.