ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/751/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/3644/20 Категорія: 308030000 Романенко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник позивача адвокат Ваисленко Олексій Васильович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Василенка Олексія Васильовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жили приміщенням,

в с т а н о в и в:

у квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі зареєстроване місце проживання п`ятьох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , малолітньої ОСОБА_4 , що підтверджується листом управління з питань державної реєстрації Черкаської міської раді від 08 квітня 2020 року №7028-01-10.

Малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2014 року в справі №712/15686/13-ц, провадження №2/712/372/14.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , малолітня ОСОБА_4 з 03 травня 2017 року не проживають у належній позивачу квартирі, що підтверджується актом ЖБК №73, від 15 квітня 2020 року б/№.

За згодою батьків малолітня ОСОБА_4 разом з її мамою ОСОБА_3 постійно проживають в квартирі АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_3 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_8 , від 15 квітня 2020 року № 206939132 ОСОБА_8 є власником квартири АДРЕСА_4 .

Згідно відомостей в інформаційний Довідці від 15 квітня 2020 року №206939132 ОСОБА_8 є власником іншого розташованого в Одеській області нерухомого майна.

Крім цього, ОСОБА_1 достеменно відомо, що ОСОБА_3 є власником відповідної частки успадкованого нерухомого майна - квартири АДРЕСА_5 , та власником частки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку набула внаслідок приватизації. Але право ОСОБА_3 зареєстровано за нею як за ОСОБА_9 , тобто по прізвищу дошлюбному.

Позивач вказує, що право малолітньої ОСОБА_4 забезпечене, вона безперешкодно може користуватися квартирою АДРЕСА_4 та іншим нерухомим житловим майном, власником якого є її мати ОСОБА_3 .

Зазначає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , малолітня ОСОБА_4 не є членами сім`ї власника житла - квартири АДРЕСА_1 , відсутні у даній в квартирі понад шість місяців і понад один рік, а відтак наявні визначені законом підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житлом.

ОСОБА_1 вважає, що відсутні визначені в статті 71 ЖК України причини збереження за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітню ОСОБА_4 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року позов задоволено частково та визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_6 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що під час розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_8 разом із малолітньою дочкою ОСОБА_4 виселились зі спірної квартири добровільно та не користуються нею із власних міркувань, проте заходів зняття з реєстрації не вживають.

Суд вказав, що перебування відповідача ОСОБА_3 на реєстраційному обліку у належній позивачу квартирі перешкоджає власнику в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому слід захистити права позивача в обраний ним спосіб та визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд зазначив, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, оскільки вибір місця її проживання в силу її віку і відповідно до закону не залежав від її волі, а визначався її матір`ю.

Також суд прийшов до висновку, що факт постійного не проживання відповідача ОСОБА_2 понад рік в спірній квартирі, як і втрата відповідачем зв`язку зі спірним житлом, позивачем достеменно не доведено, тому відмовив у задоволенні позовної вимоги до ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Василенко Олексій Васильович подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року в частині відмови визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не було враховано того факту, що ОСОБА_4 відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2014 року проживає разом з матір`ю, тобто, за місцем проживання або реєстрації ОСОБА_3 .

Зазначає, що батько малолітньої ОСОБА_4 хоч і зареєстрований у належній позивачу квартирі, проте, довгий час фактично проживає за адресою: АДРЕСА_7 , та відповідно у квартирі, де зареєстрована його дочка, він не з`являється.

Вважає, що судом поверхнево було досліджено акт ЖБК № 73 від 15 квітня 2020 року, так як в надрукованому бланку ЖБК було недостатньо місця, щоб написати всіх не проживаючих осіб в одному або декількох рядків підряд, суд прийшов до помилкового висновку, що даний документ стосується лише ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вказує, що свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які також зареєстровані у спірній квартирі, повідомляли суд лише про те, що в квартирі є речі власника квартири, а не про конкретну належність тих чи інших речей комусь однозначно.

Стверджує, що відповідач ОСОБА_2 не з`являвся до суду з мотивів визнання позовних вимог відносно себе, а тому скеровував до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Повідомляє, що на день подання апеляційної скарги ОСОБА_2 самостійно знявся з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується записом у його паспорті.

Також вказує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відповідно до положень Сімейного кодексу України не є членами сім`ї ОСОБА_1 .

ОСОБА_8 подала відзив на апеляційну скаргу та просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду змінити; скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У відзиві вказує, що суд не дослідив належним чином докази поважності причин не проживання у спірній квартирі як самої ОСОБА_8 , так і малолітньої дитини, оскільки як вбачається з матеріалів справи, вони були позбавлені права на користування житлом внаслідок протиправних дій сина позивача.

Зазначає, що підстава, на якій було зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_8 та малолітньої ОСОБА_4 , у судовому порядку не оспорюється, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах.

Стверджує, що оскільки наймач спірного житла відповідач ОСОБА_2 після ухвалення рішення у справі вибув з квартири позивача та втратив право на користування цим житлом, ОСОБА_3 , яка є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_4 , не може вважатися особою, яка втратила право на користування спірною квартирою, так як дитина віком до 14 років наділена правом проживати з одним із батьків.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині відмовлених позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , тому переглядається апеляційним судом лише в цій частині.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Під час пред`явлення позову ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог вказував положення статей 71 ЖК УРСР, а також статті 405 ЦК України.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника посилався лише на положення статті 405 ЦК України.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі станом на 08 квітня 2020 року зареєстровано місце проживання: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований з 19.10.2012 по теперішній час; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 06.04.2012 по теперішній час; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована з 06.04.2012 по теперішній час; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована з 20.05.2019 по теперішній час; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований з 20.05.2019 по теперішній час.

Малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є дочкою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.02.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30.08.2003 року у Черкаському міськвідділі РАЦС, актовий запис №1325 розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено ОСОБА_10 .

Відповідачі ОСОБА_3 , малолітня ОСОБА_4 з 03.05.2017 року і по теперішній час в квартирі АДРЕСА_1 не проживають, що підтверджується актом ЖБК №73, від 15.04.2020 року б/№.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що на даний час, малолітня ОСОБА_4 разом з її мамою ОСОБА_3 проживають в квартирі батьків останньої АДРЕСА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням сина позивача ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вказані вимоги не доведені належними доказами.

Твердження в апеляційній скарзі, що оскільки в акті ЖБК № 73 від 15 квітня 2020 року було недостатньо місця, щоб написати всіх не проживаючих осіб в одному або декількох рядках підряд, тому суд прийшов до помилкового висновку, що даний документ стосується лише ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , колегія суддів відхиляє.

Так, у вказаному Акті вказано, що у квартирі АДРЕСА_1 , крім громадян ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 зареєстровані ОСОБА_8 і ОСОБА_4 , однак, вказані особи з 03 травня 2017 року у зазначеній квартирі фактично не проживають (т. 1 а.с. 12).

Тобто, висновок суду першої інстанції, що вказаним Актом не підтверджується факт не проживання ОСОБА_2 у квартирі позивача, є правильним.

Інших належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідача ОСОБА_2 у належній позивачу квартирі, як і причин такого не проживання, позивачем не надано, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 .

Посилання скаржника на те, що відповідач ОСОБА_2 не з`являвся до суду першої інстанції з мотивів визнання позовних вимог відносно себе, а тому скеровував до суду заяву про розгляд справи без його участі, не відповідають матеріалам справи.

Так, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 від 24 вересня 2020 року, в якій він вказав, що за станом здоров`я не зможе бути присутнім у судовому засіданні та просив розглядати справу без його участі (т. 1 а.с. 144).

До апеляційного суду також не надходила заява відповідача ОСОБА_2 про визнання позову.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такою, що втратила право користування житлом.

Так, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у належній позивачу квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітньої ОСОБА_4 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки вона в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сама проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені законом передумови для позбавлення її права на житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, в якому вона зареєстрована правомірно (оскільки доказів іншого не надано).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог є обґрунтованим, тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Колегія суддів звертає увагу, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 просила скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, однак, апеляційну скаргу вона не подавала, тому вказані вимоги не підлягають розгляду апеляційним судом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Василенка Олексія Васильовича слід залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Василенка Олексія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді

Повний текст постанови складений 14 травня 2021 року