КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7057/2021 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:Таргоній Д.О., Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що у 2014 році він працював у Київському національному університету імені Тараса Шевченка на посаді техніка І категорії та на посаді чергового слюсаря 6р (0,5 ст.) сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин. Мав змінний режим роботи: одна доба роботи, три доби відпочинку з початком роботи о 08.00 год. та завершення роботи о 08.00 год. наступної доби.

Позивач вказував на те, що у період виконання своїх трудових обов`язків, зі сторони відповідача, мала місце виплата заробітної плати не в повному обсязі, при цьому, надав копії табелів виходу на роботу працівників сантехслужби ІМВ за серпень та вересень 2014 року, звернувши увагу на те, що у серпні 2014 року він відпрацював з 10 по 31 серпня, шість змін по 24 години, що склало за місяць 144 години, при нормі тривалості робочого часу 112 годин, тобто, 32 години ним відпрацьовано понаднормово.

Однак, відповідач в порушення вимог ст. 32 КЗпП України, не повідомивши позивача про зміну режиму роботи у серпні 2014 року, зменшив кількість робочих годин в табелі обліку робочого часу, підганяючи їх під норму робочого часу, при цьому, вимагаючи від нього продовжувати працювати по 24 години на добу.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з посадового окладу в розмірі 2624,00 грн. на місяць, а також, з урахуванням листа №9884/0/14-13/13 МСП України від 04.09.2013 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», яким встановлено, що у серпні 2014 року норма тривалості робочого часу 160 годин, позивач просив здійснити виплату за 32 понаднормові години в розмірі 524,80 грн. та здійснити виплату, згідно ст. 106 КЗпП України, в подвійному розмірі в сумі 1049,60 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, просить рішення скасувати та постановити нове, яким стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату в розмірі 1049,60 грн. за 32 понаднормові години серпня 2014 року.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що Наказ №08-1993-04 від 09.12.2009 року, яким позивач був переведений на посаду техніка 1 кат сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин КНУ ім.. Т. Шевченка, свідчить про те, що позивач у 2009 році не працював в інституті міжнародних відносин, а працював в КНУ ім.. Т. Шевченка в одному з його корпусів.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки наказу №048-138 від 09.04.1999 року «Про режим роботи підрозділів Інституту», не з`ясував його правову природу.

Позивач зазначає, висновки суду про те, що він працював у відповідача у серпні 2014 року відповідно до графіка змінності та режиму роботи, а відтак був ознайомлений з графіком та режимом роботи і був з ними згоден, не підтверджені належними доказами.

При цьому, судом не було дано належної оцінки графікам змінності за 2014 рік, поданим позивачем, з яких вбачається, що кожен місяць змінювався режим роботи. При цьому, в зазначених графіках відсутній режим роботи ОСОБА_1 , його підпис про ознайомлення, відмітки про погодження із профспілковою організацією.

Таким чином, судом не було встановлено режим роботи позивача , жодного документу з цього приводу відповідачем не надано.

У зв`язку із зазначеними порушеннями, суд першої інстанції невірно визначив норми тривалості робочого часу позивача, не врахував доводи та розрахунки позивача, неправильно визначив розмір годинної ставки, у зв`язку із чим дійшов необґрунтованого висновку про відмову у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Київського національного університету ім. Тараса Шевченка - Мельник Т.М. не погоджується із доводами скарги, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Зокрема, представник відповідача оцінює як безпідставні твердження позивача про ліквідацію Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т.Шевченка.

Вказує, що з 1990 року і до цього часу Інститут міжнародних відносин діє в структурі університету. Внаслідок проведення внутрішніх штатних переміщень в Інституті позивач переводився зі штату Інституту до штату сантехнічної служби корпусу по вул. Мельникова, 36/1 та до штату сантехнічної служби корпусу Інституту. При цьому, сантехнічна служба і позивач в тому числі завжди перебували в підпорядкуванні директора Інституту міжнародних відносин. Із самого початку своєї роботи в Інституті позивач працював за графіком: доба роботи три доби відпочинку.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що він у 2014 році не працював в ІМВ не відповідає дійсності.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що не відповідає дійсним обставинам справи твердження позивача про те, що наказ директора Інституту міжнародних відносин від 09.04.1999 р. №048-138 «Про режим роботи підрозділів інституту», згідно якого режим роботи працівників адміністративно-господарського персоналу, які працюють позмінно, встановлюється окремим графіком.

Даний наказ був підписаний уповноваженою особою, директором інституту ОСОБА_3 , якому ректором університету ОСОБА_4 була надана довіреність на підписання документів, що стосуються діяльності ввіреного йому підрозділу. Згідно п. 50 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 р. №578/5, довіреності на здійснення окремих видів діяльності, видані філіям, представництвам організації зберігаються протягом п`яти років після закінчення дії довіреності.

Щодо посилання позивача на графіки змінності, представник відповідача звертає увагу на те, що оскарження графіків змінності не є предметом даного спору.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем ОСОБА_1 у даній справі не було доведено належними та допустимими доказами, в розумінні положень ЦПК України, обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу проректора Київського Національного університету ім. Т. Шевченка № 08-1993-04 від 09.12.2009 р. ОСОБА_1 - техніка 1 кат корпусу по вул. Мельникова 36/1 сантехнічної служби з 12.11.2009 р. переведено на посаду техніка 1 кат. сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин з посадовим окладом 1468,00 грн.

Наказом директора Інституту міжнародних відносин Київського університету ім. Т. Шевченка № 048-138 від 09.04.1999 «Про режим роботи підрозділів Інституту», режим роботи працівників адміністративно - господарського персоналу, які працюють позмінно, встановлюється за окремим графіком.

Згідно копій табелів виходу на роботу працівників сантехслужби ІМВ за серпень 2014 року, у період з 10 по 31 серпня позивач відпрацював шість змін у загальному розмірі 118 годин. За вересень 2014 року - сім змін по 24 години - 168 годин.

Згідно копії графіку на серпень 2014 року позивачу заплановано працювати сім змін по 20 годин, що складає 140 год. (графіків за липень 2014 року - 4 зміни по 24 години, за вересень 2014 року - 7 змін по 24 годин).

Копії розрахункових листів за серпень 2014 року містять наступну інформацію: в одному листі зазначено що позивач, відпрацював 112 годин і отримав 1836,80 грн., а в іншому листі зазначено, що позивач відпрацював 140 годин і отримав 1836,80 грн.

Крім того, відповідно до копії довідки про доходи КНУ ім. Т. Шевченка від 27.03.2015 №88 за 2014 рік, за серпень 2014 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 5355,88грн. за 14 робочих днів.

За довідкою про доходи КНУ ім. Т. Шевченка від 28.01.2020 №252 позивач за серпень 2014 року відпрацював 140 годин та отримав 5355,88грн.

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості позивача за серпень 2014 року, він отримав 688,00грн у першій половині місяця та 2308,01 грн. Всього, з урахуванням доплати за суміщення професій та роботи у нічний час, він отримав заробітну плату у сумі 3771,41 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених вимог зазначав, що відповідачем не в повному обсязі здійснено йому оплату за виконану роботу за серпень 2014 року, зокрема: невірно визначено розмір годинного заробітку, не в повному обсязі проведено оплату за роботу, не оплачено 32 понаднормових годин праці.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду керується наступними положеннями чинного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За приписами ст. 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Частиною 1 ст. 50 КЗпП України визначено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Відповідно до статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності із законодавством.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил ( частина 2 статті 142 КЗпП України).

Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 5.13, 5.14Колективного договору Київського національного університету імені Тараса Шевченка передбачено, що при регулюванні режиму робочого часу в університеті сторони виходять з того, що нормальна тривалість роботи не може перевищувати 40 год. на тиждень. Початок роботи та її закінчення, тривалість обідньої перерви встановлюється Правилами внутрішнього розпорядку університету (а.с. 26)

Згідно пункту 4 Наказу директора Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка №048-138 від 09.04.1999 р. «Про режим роботи підрозділів Інституту», режим роботи працівників адміністративно-господарського персоналу, які працюють позмінно, встановлюється за окремим графіком.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив наявність у директора Інституту міжнародних відносин КНУ ім. Т. Шевченка повноваженьвидавати накази, що стосуються діяльності Інститут, в тому числі наказ №048-138 від 09.04.1999 р.

Згідно з положеннями статті 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також на окремих виробництвах, у цехах, на дільницях, у відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержано встановленої для такої категорії працівників щоденної чи щотижневої тривалості робочого часу, допускається за погодженням із профспілковим комітетом підприємства, установи, організації запровадження робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (ст. 50, 51 КЗпП України).

При цьому, час, відпрацьований понад нормальну тривалість робочого часу, тобто в надурочний час, визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом роботи згідно табелю обліку робочого часу та нормою тривалості робочого часу за обліковий період.

Обліковим періодом при підсумованому обліку робочого часу, як правило, є місяць. В окремих випадках застосовуються інші облікові періоди - декада, квартал, півріччя, рік тощо.

При підсумованому обліку робочого часу робота працівників регулюється графіками роботи (змінності), які розробляються роботодавцем і погоджуються з профспілками, а в разі їх відсутності можуть бути передбачені в колективному договорі.

Міністерство соціальної політики України в роз`ясненнях щодо застосування Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» зазначило, що для підприємств, на яких встановлено підсумований облік робочого часу, з метою зменшення годин надурочної роботи та навантаження на фонд оплати праці, рекомендується застосовувати такі облікові періоди як півріччя, рік.

Слід зазначити, що підсумований облік робочого часу передбачає, що тривалість роботи протягом доби може відхилятися у певних межах від робочого дня нормальної тривалості, однак, установлена законом норма робочого часу має бути дотримана в середньому за повний обліковий період: тиждень, місяць, квартал, рік.

Підсумований облік робочого часу за наявності підстав його застосування може запроваджуватися лише за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (ст. 61 КЗпП України). При відсутності профспілкової організації питання про запровадження та умови застосування підсумованого обліку робочого часу доцільно було б вирішувати в колективному договорі за погодженням з органом, уповноваженим представляти інтереси трудового колективу.

У п. 2 Методичнихрекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу від 19.04.2006 № 138, затверджених Міністерством праці та соціальної політики України, вказано, що підсумований облік робочого часу запроваджується на підприємстві роботодавцем за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації, а у разі його відсутності це питання відповідно до ст. 7 Закону України "Про колективні договори і угоди" може бути врегульовано колективним договором.

Згідно з п. 7 Методичних рекомендацій, при підсумованому обліку робочого часу графіки роботи (змінності) мають розроблятися таким чином, щоб тривалість перерви в роботі між змінами була не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи перерву на обід) (частина перша ст. 59 КЗпП, тривалість щотижневого безперервного відпочинку повинна бути не меншою, як сорок дві години (ст. 70 КЗпП). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється (частина друга ст. 59 КЗпП).

При підсумованому обліку робочого часу графіки роботи (змінності) мають розроблятися таким чином, щоб тривалість перерви в роботі між змінами була не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи перерву на обід) (ч.1 ст. 59 КЗпП України), тривалість щотижневого безперервного відпочинку повинна бути не меншою, як сорок дві години (ст. 70 КЗпП України).

Використання підсумованого обліку робочого часу не звільняє роботодавця від дотримання вимог ст.ст. 59 і 70 КЗпП України.

Аналізуючи зміст вищевказаних норм трудового законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо невідповідності наказу №048-138 від 09.04.1999 року умовам колективного договору КНУ ім. Т. Шевченка.

З урахуванням погодження первинною профспілковою організацією університету встановлення підсумованого обліку робочого часу, відсутні підстави для обов`язкового вирішення цього питання у колективному договорі.

Відповідно до графіків змінності та режиму роботи, позивач з ними був ознайомлений та погодився, в судовому порядку не оскаржував.

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості позивача за серпень 2014 року він отримав 688,00 грн. у першій половині місяця та 2308,01 грн. у другій. Всього, з урахуванням доплати за суміщення професій та роботи у нічний час, він отримав заробітну плату у сумі 3771,41 грн. Відомостей, що позивач працював в надурочний час, відомість не містить.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно встановив, що з урахуванням встановленого в університеті підсумованого обліку робочого часу в один календарний рік, доводи позивача про виконання ним надурочної роботи є необґрунтованими, оскільки підрахунок надурочних годин, у разі їх наявності, повинен проводитись за підсумками облікового річного періоду, який у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка становить календарний рік.

Крім цього, з урахуванням фактично відпрацьованих 112 годин роботи в серпні 2014 року, виходячи із розміру окладу (2624,00 грн.) та визначеної графіком помісячної змінної роботи норми тривалості робочого часу у серпні 2014 року щодо ОСОБА_1 (160 год.), годинний заробіток позивача у серпні 2014 року становить 16,40 грн.

Таким чином, позивачу вірно було нараховано заробітну плату за серпень 2014 року в розмірі 1836,80 грн. за 112 фактично відпрацьованих годин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Н.В. Ігнатченко