Провадження № 2/761/894/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушка О.О. про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м .Києва з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушка О.О. про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири.

У своїй позовній заяві позивачка просить суд визнати попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним; стягнути з Відповідача на користь Позивача суму сплаченого судового збору та понесених витрат.

Позовну заяву обґрунтовує тим, що 30 квітня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружились та стали проживати в квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 09 листопада 1982 року. Позивач одноособово приватизувала вищезгадану квартиру в листопаді 2003 року 31 серпня 2010 року шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва, зазначає, що шлюб було розірвано по причині домашнього насилля. Позивачка вказує, що 19 червня 2019 року відповідач примусив позивача підписати попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . А відтак просить суд визнати вказаний договір недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі.

09 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Аргументує це тим, що 19 червня 2019р. ОСОБА_1 підписує договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 з громадянкою ОСОБА_5 , який посвідчує той же самий нотаріус, ОСОБА_6 , що посвідчувала попередній договір купівлі- продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в м. Ірпінь Київської області, приблизно в той же час в присутності ОСОБА_3 , оскільки останній сплатив свої кошти за квартиру за попередньою домовленістю, що в майбутньому квартира АДРЕСА_1 , буде належати ОСОБА_3. Приховуючи вищевказаний факт, ОСОБА_1 в своїй позовній заяві намагається розірвати попередній договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , залишитись в придбаній за кошти ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_2 для того, щоб не виконувати попередній договір купівлі продажу.

24 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідно до якої позивачка зазначає, що попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вчинений Позивачем під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення Позивача не вважається вільним і не відповідає ії внутрішній волі.

06 листопада 2020 року на адресу суду надійшли заперечення від відповідача, відповідно до яких останній зазначає, що 19.08.2019р. ОСОБА_1 подає позов до суду про визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним та не бажає повертати гроші, які сплатив ОСОБА_3 в сумі 240 000 грн. за квартиру в м. Ірпінь та гарантійний платіж на суму 7 000 грн. за попереднім договором купівлі- продажу квартири. Тому, посилання у відповіді на відзив представника ОСОБА_1 про те, що ніякого відношення укладання попереднього договору купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 до договору купівлі- продажу квартири АДРЕСА_2 , є безпідставним. Такі обставини стали підставою для звернення в Шевченківське Управління поліції ГУНП в м. Києві. На даний час відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.10.2019р. і ОСОБА_3 визнаний потерпілим. Як вбачається із змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, заяви, які подані були громадянкою ОСОБА_1 до Шевченківського управління поліції датовані до укладання попереднього договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 і договору купівлі -продажу квартири АДРЕСА_2 . Після укладання вищевказаних договорів ніяких заяв про примушування до укладання попереднього договору купівлі- продажу до Національної поліції не було, тому твердження громадянки ОСОБА_1 є безпідставними, а вимоги викладені в позовній заяві є надуманими, які порушують права громадянина ОСОБА_3

Ухвалою Шевченківського районного суду м .Києва від 17 листопада 2020 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті.

Позивач зі своїм представником - ОСОБА_2 в судовому засіданні просили суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач зі своїм представником - ОСОБА_4 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову.

Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушка О.О.свого представника в судове засідання не забезпечила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 30 квітня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружились та стали проживати в квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 09 листопада 1982 року.

Позивач одноособово приватизувала вищезгадану квартиру в листопаді 2003 року, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло від 13.11.2003 року.

Шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано.

Позивачка зазначає, що шлюб було розірвано по причині домашнього насилля, на підтвердження вказаних обставин суду було надано копії Заяв до Начальника поліції шевченківського районну.

19 червня 2019 року між сторонами було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше 31 грудня 2019 року, укласти договір купівлі-продажу (Основний договір.) квартири АДРЕСА_1 (в подальшому - Об`єкт), у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору, Сторони домовились, що повна Вартість вищевказаної квартири на день укладання цього договору становить 477 000 (чотириста сімдесят сім тисяч) гривень 00 копійки, що є еквівалентом 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США 00 центів згідно курсу продажу, встановленого АТ КБ Приватбанк на день підписання цього договору.

Відповідно до п. 2.2. Договору, В підтвердження наміру придбати квартиру та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (Основного договору), Сторона 2 передала, а Сторона 1 прийняла до підписання цього договору гарантійний платіж в розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

На момент укладення вказаного договору, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_1 згідно Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Шевченківською районною у місті Києві державною адміністрацією 13 листопада 2003 року

Відповідач в липні місяці 2019р. позичив гроші ОСОБА_1 для того, щоб вона отримала всі необхідні документи для того, щоб в строк виконати попередній договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями відповідних розписок на суми: 600 грн., 700 грн., 850 грн., 752 грн.

У судовому засіданні, яке відбулося 17 листопада 2020 року свідок - ОСОБА_9 повідомив суду наступне. Свідок знайомий зі сторонами у справі, оскільки позивачка являється йому рідною тіткою. Про договір-купівлі продажу зазначив те, що про вказаний договір дізнався з телефонної розмови з позивачкою, оскільки остання повідомила йому, що хоче продати квартиру, але не знає що робити. Після розлучення тітка постійно скаржилася на стан здоров`я. Причиною, вказаного стану, на зі слів позивачки, було незадоволення сумісним життям після розлучення. Вказав, що тітка була у пригніченому стані на момент підписання договору, що остання зверталася за допомогою до своїх подруг щоб приїхати до нотаріуса.

Досліджуючи вказані матеріали, з урахуванням показання свідка суд приходить до наступних висновків.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду в справі № 145/2047/16-констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Так, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Мотивуючи свою вимогу про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу, АДРЕСА_1 , позивач, не оспорюючи факту укладення вказаного договору, посилався на те, що останній здійснений під впливом насилля з боку відповідача.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89).

Проте, на думку суду, не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ЦПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме встановленим обставинам, а не оцінці таких обставин, здійсненій іншим органом.

Проте, своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України позивач не скористався, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України, призначення експертиз не заявляв.

Також суд зауважує, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог.

Зважаючи на спірні правовідносини, їх суб`єктивний склад, зміст позовних вимог, визначений позивачем спосіб захисту порушеного права, такий позов не може бути задоволеним.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, третіх осіб, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

А відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що поданий позов не підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд прийшов до наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 15, 16, 203, 204, 205, 207, 215, 638 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушка О.О. про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

ОСОБА_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушка О.О., адреса місце знаходження - 08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Грибоєдова, буд.13,

Повний текст рішення складений 10 лютого 2021 року.

Суддя: