Номер провадження: 22-ц/813/3579/21
Номер справи місцевого суду: 522/9583/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бойчука А.Ю. 15 березня 2017 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (т. 1 а.с. 2-3)

В обґрунтування позову ПАТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що 27 червня 2007 року відповідач ОСОБА_2 уклав з позивачем кредитний договір OD30AE00000394 (надалі - договір). Згідно умов договору, позивач надав відповідачу ОСОБА_2 кредит у розмірі 19 514,77 доларів США на термін до 26 червня 2012 року. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати відповідач ОСОБА_2 повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісію, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Також в забезпечення виконання зобов`язання за договором OD30AE00000394, між позивачем та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 27 червня 2007 року було укладено договори поруки за №0394/Р1.

Проте, відповідач ОСОБА_2 порушив умови повернення платежів, у результаті чого станом на 19 квітня 2016 року створилась заборгованість у розмірі 63 605,74 доларів США.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» було задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 63 605, 74 доларів США, що еквівалентно 1 620 674,26 гривень за кредитним договором №OD30AE00000394 від 27 червня 2007 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в рівних частках на користь ПАТ КБ «Приватбанк» понесені судові витрати у розмірі 24 310,11 грн. (т. 1 а.с. 111-113).

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року в частині вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано. В задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено (т. 1 а.с. 201-204).

Постановою Верхового Суду від 29 жовтня 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року залишено без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 63 605,74 доларів США, що еквівалентно 1 620 674,26 грн., а також стягнення судових витрат у розмірі 24 310,11 грн. скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у зв`язку із пропуском шестимісячного строку звернення з позовом до поручителя та, відповідно, припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя (а.с. 94-97).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № OD30AE00000394, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 19 514,77 доларів США на термін до 26 червня 2012 року.

Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, відповідач ОСОБА_2 повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісію, а також інші витрати згідно кредитного договору.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № OD30AE00000394 між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з кожним окремо, 27 червня 2007 року було укладено договори поруки за № 0394/Р1.

ОСОБА_2 порушив зобов`язання за кредитним договором, у результаті чого станом на 19 квітня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 63 605,74 доларів США, з яких: 10 324,45 доларів США заборгованість за кредитом; 18 522,58 доларів США заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 747,63 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 34 011,08 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року позов ПАТ «КБ Приват Банк» було задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 63 605, 74 Доларів США, що еквівалентно 1 620 674,26 гривень за кредитним договором №OD30AE00000394 від 27 червня 2007 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в рівних частках на користь ПАТ КБ «Приватбанк» понесені судові витрати у розмірі 24 310,11 грн. (т. 1 а.с. 111-113).

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року в частині вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано. В задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено (т. 1 а.с. 201-204).

Постановою Верхового Суду від 29 жовтня 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року залишено без змін. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що з позовом до суду Банк звернувся 30 травня 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених Банком позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже вказувалось вище, 27 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № OD30AE00000394, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 19 514,77 доларів США на термін до 26 червня 2012 року.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № OD30AE00000394 між Банком та ОСОБА_1 27 червня 2007 укладено договір поруки.

ОСОБА_2 порушив зобов`язання за кредитним договором, у результаті чого станом на 19 квітня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 63 605,74 доларів США.

Таким чином, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є порушеним.

Разом із тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Так, відповідно до положень статей 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

У апеляційній скарзі, поданій на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року, ОСОБА_1 було заявлено про застосування до вимог позивача у відношенні апелянта строків позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки від 27 червня 2007 року за № 0394/Р1 вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11 договору поруки) про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Разом із тим позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя та обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов`язання припинилися.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

У кредитному договорі від 27 червня 2007 року за № 0394/Р1 строк виконання основного зобов`язання чітко визначений у п. 16, а саме - з 27 червня 2007 року по 26 червня 2012 року.

За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що у Банка виникло право пред`явити вимогу до відповідача ОСОБА_1 про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 27 червня 2012 року і протягом наступних шести місяців.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Так, боржник зобов`язався повернути кредит у строк до 26 червня 2012 року, а оскільки банк звернувся до поручителя з позовом 16 травня 2016 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, тому у суду є підстави для відмови у позові у зв`язку із припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року в частині позовних Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року у сумі 63 605, 74 доларів США, що еквівалентно 1 620 674, 26 гривень, та стягнення судових витрат -скасувати.

В цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № OD30AE00000394 від 27 червня 2007 року та судових витрат - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 квітня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе