Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1240/20
Провадження № 2/376/142/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2021 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: Головуючого судді - Коваленка О.М.,

за участі секретаря - Щур Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 08.05.2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав позику у розмірі 14700, 00 доларів США та 15450,00 доларів США, що підтверджується відповідними власноруч написаними розписками, з терміном повернення коштів 03.08.2017 року. У випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора боржник зобов`язаний сплатити 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

У вказаний строк ОСОБА_2 борг не повернув, ухиляється від виконання зобов`язання.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просить суд:

Стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 08.05.2017 року в сумі 32741,3 доларів США, з яких: 30150,00 доларів США сума боргу за договором; 2591,31 доларів США - три проценти річних від простроченої суми боргу та 8807,41 грн. судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, у поданому клопотанні просить суд розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити(а.с.13,73).

Відповідач ОСОБА_2 , його представник адвокат Семашко Дмитро Миколайовичв судове засідання не з`явилися, про день, час і місце судового засідання повідомлені належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України. Проте, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що повністю заперечує проти позову і визначає наступне:

Позивач у позовній заяві посилається на укладений Договір позики від 08 травня 2017 року. Такого Договору між сторонами не існує, відповідач такого договору не підписував, таким чином позивач посилається на неіснуючий доказ.

Позивач посилається на відповідні розписки на суму 14 700 доларів та на суму 15 450 доларів, що не відповідає дійсності. Так дійсно, відповідачем була написана перша розписка на суму 14700 доларів 08 травня 2017 року, вказану суму відповідач своєчасно не повернув і на прохання позивача змушений був написати розписку на більшу суму з більшим терміном повернення коштів. На момент написання другої розписки у позивача не було з собою оригіналу першої розписки і відповідач погодився на усні запевнення позивача, що першу розписку він знищить. Враховуючи довірливе ставлення до позивача, відповідач вважав, що першу розписку позивач знищів. Як вбачається з позовної заяви, позивач скористався довірливістю відповідача і намагається повернути суму, яку відповідач не брав у борг. Таким чином, відповідач вважає, що позивач надає суду докази, які не відповідають дійсному стану справ.

В позовній заяві позивач стверджує, що відповідач свої зобов`язання за договором позики від 08.05.2017 року не виконав, а саме грошові кошти отримані в позику не повернув. По перше, з таким твердженням позивача відповідач повністю не погоджується, оскільки не визнає наявність договору позики від 08.05.2017 року. По друге, відповідач повернув грошові кошти за розпискою, яку відповідач визнає, на суму 15450 доларів. В підтвердження розрахунків за позикою відповідач додає до відзиву копії переписки між позивачем та відповідачем у месенджері WhatsApp, які підтверджують неодноразові факти передачі грошових коштів позивачу, також надає копію квитанцій про грошовий переказ на користь позивача, а також копію виписки з банківського рахунку про переказ коштів на ім`я ОСОБА_4 , які він переводив на прохання позивача. Таким чином, позивач навмисно вводить суд в оману, стверджуючи, що відповідач свої зобов`язання за договором позики від 08.05.2017 року не виконав, а тому відповідач просить суд відмовити позивачу в позові (а. с. 19,20).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. ст.223,247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 08.05.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав позику у розмірі 14700, 00 доларів США та 15450,00 доларів США, що підтверджується відповідними власноруч написаними розписками, з терміном повернення коштів 03.08.2017 року (а.с.6,7).

У випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора боржник зобов`язаний сплатити 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Відповідно до Договору позики від 08.05.2017 року розмір відсотків не встановлювався.

У вказаний строк ОСОБА_2 борг не повернув, ухиляється від виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, ст. 1046 ЦК України.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Враховуючи те, що в наданих суду копіях розписок прямо зазначено про отримання 08 травня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів від позивача ОСОБА_1 в сумі 30150,00 доларів США, а також обов`язок їх повернути до 03 серпня 2017 року та належним чином вказане зобов`язання не виконано, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

При цьому суд також враховує правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18), відповідно до якої у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, позивачем заявлено також позовну вимогу про стягнення з відповідача трьох процентів річних за період прострочення.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18) відповідно до якого Велика Палата погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, а тому суд вважає вимогу позивача щодо стягнення 2591,31 доларів США - три проценти річних від простроченої суми боргуобгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 8807,40 грн., що підтверджується квитанцією №1-747К від 03.06.2020 року (а.с.1), він також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 509, 526, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 2,4,12,13, 76, 81, 89, 223,247,258, 259, 263-265, 268, 351,352,354 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 08.05.2017 року в сумі 32741,3 доларів США, з яких: 30150,00 доларів США сума боргу за договором; 2591,31 доларів США - три проценти річних від простроченої суми боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору у розмірі 8807,40 грн.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.М. Коваленко