Дата документу 19.03.2021
Справа № 334/2865/19
Провадження № 2/334/284/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі судового засідання Алєйніковій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та моральної шкоди.

Позов обґрунтований наступним.

18.04.2016 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу, за яким відповідач взяв на себе зобов`язання у строк до 18.07.2016 року продати за 319375,00 грн., а позивач взяла на себе зобов`язання купити 1/4 частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які належать відповідачу на праві приватної власності.

Відповідно до п. 6 попереднього договору відповідач отримав від позивача грошове забезпечення у розмірі 57487,00 грн. на підтвердження дійсних намірів наступного укладення основного договору щодо купівлі 1/4 частини житлового будинку та земельної ділянки.

Пунктом 10 попереднього договору сторони узгодили, що у разі, коли основні договори не відбудуться з вини продавця він повинен повернути забезпечувальний платіж і додатково сплатити покупцю штраф у розмірі одного грошового забезпечення протягом 3 (трьох) днів з дати порушення зобов`язання.

Умови попереднього договору відповідачем не були виконані.

В добровільному порядку повернути отримані від позивача грошові кошти в розмірі 57487,00 грн., а також сплатити штраф у тому ж розмірі, відповідач не погодився, в зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулась до суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2018 року вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 114974,00 грн. за невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу від 18.04.2016 року.

12.04.2019 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 отримане від неї грошове забезпечення у розмірі 57487,00 грн.

Отже, у відповідача існував обов`язок повернути гроші позивачу, однак фактично грошове забезпечення було повернуто лише 12.04.2019 року, чим були порушені права позивача та обмежено його у можливості скористатись власними коштами. Враховуючи зазначене, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача інфляційні втрати за весь час затримки його коштів, додатково стягнути нараховану суму 3% річних, а також витрати на професійну правничу допомогу, що були ним понесені в зв`язку з розглядом даної справи.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання, боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди.

У зв`язку з введенням відповідачем в оману позивача та тривалого ухилення від повернення їй коштів, ОСОБА_1 зазнала значної моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях та хвилюваннях.

Внаслідок вищевказаних протиправних дій відповідача позивач зазнала психологічну травму, що проявляється у втраті довіри до оточуючих людей. Також психологічна травма була наслідком втрати соціальних зв`язків позивача зі своїми рідними, близькими.

Позивач перебувала в постійній емоційній напрузі, що негативно вплинуло на її сімейні стосунки й призвело до розладу її сім`ї та до розірвання шлюбу.

Позивач переживала з приводу неможливості повернути свої кошти в тому вигляді та в тій цінності, в яких би вони були, якби вона не повірила відповідачу та не надала їх в якості попереднього внеску ОСОБА_2 . Отже, передача відповідачу суми коштів у розмірі 57487 грн., втрата цих коштів на три роки та їхнє знецінення за весь час, спричинили значних збитків позивачу та її родині.

Позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 21871,07 грн.; 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 6090,15 грн.; суму у розмірі 75000 грн. у якості компенсації за спричинену моральну шкоду; судові витрати, а також витрати на отримання професійної правничої допомоги.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності. Підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача надав пояснення по суті справи, відповідно до яких заперечив можливість задоволення позовних вимог. Вказав на те, що сторонами вносилися зміни до попереднього договору стосовно строків укладення основного договору, а саме до 01.10.2016 року, потім до 01.02.2017 року.

За змістом норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу.

Аванс, сплачений у рахунок подальшого виконання договору, повертається у тому розмірі, що й надавався, а тому до таких правовідносин застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України не є можливим.

Також представник відповідача поставив під сумнів належність розрахунку інфляційних витрат та 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного.

18.04.2016 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу, за яким відповідач взяв на себе зобов`язання у строк до 18.07.2016 року продати за 319375,00 грн., а позивач взяла на себе зобов`язання купити 1/4 частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які належать відповідачу на праві приватної власності.

Відповідно до п. 6 попереднього договору відповідач отримав від позивача грошове забезпечення у розмірі 57487,00 грн. на підтвердження дійсних намірів наступного укладення основного договору щодо купівлі 1/4 частини житлового будинку та земельної ділянки.

Пунктом 10 попереднього договору сторони узгодили, що у разі, коли основні договори не відбудуться з вини продавця він повинен повернути забезпечувальний платіж і додатково сплатити покупцю штраф у розмірі одного грошового забезпечення протягом 3 (трьох) днів з дати порушення зобов`язання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2018 року вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 114974,00 грн. за невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу від 18.04.2016 року.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.04.2019 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2018 року скасоване в частині стягнення штрафу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 57487 грн. відмовивши в позові в цій частині. В зв`язку з чим рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2018 року змінене в частині зменшення загальної суми стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів з 114974 грн. до 57487 грн.

Стороною позивача заявлено, що 12.04.2019 року ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_1 отримане грошове забезпечення в розмірі 57487 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Період прострочення грошового зобов`язання складає з 01.02.2017 до 12.04.2019 = 801 день.

Заборгованість 3% річних складає 57487,00 грн. x 3 % x 801 : 365 : 100 = 3784,69 грн.

У період з 01.02.2017 року по 12.04.2019 року індексація на суму 57 487,00 грн.

[Сукупний індекс інфляції] = 101,00% ? 101,80% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,60% ? 100,20% ? 99,90% ? 102,00% ? 101,20% ? 100,90% ? 101,00% ? 101,50% ? 100,90% ? 101,10% ? 100,80% ? 100,00% ? 100,00% ? 99,30% ? 100,00% ? 101,90% ? 101,70% ? 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% = 126,410% (за період Лютий 2017 - Березень 2019)

[Інфляційні нарахування] = 57 487,00 грн. (сума боргу) ? 126,410% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 57 487,00 грн. (сума боргу) = 15 182,12 грн.

Відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення 3% річних - 3784,69 грн., інфляційні втрати в розмірі 15182,12 грн.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З`ясовуючи факти, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд має виходити з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Статтею 23 ЦК України визначено підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

Позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, що були понесені ним, та не доведено існування причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову.

З урахуванням наведеного в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 141,55 грн..

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Вирішуючи питання відшкодування відповідачам з позивача витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про стягнення суми пропорційно розміру задоволених позовних вимог 4235,73 грн.

На підставі викладеного керуючись ст. ст.12, 13, 76, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 15182,12 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 3784,69 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 4235,73 грн., витрати на оплату судового збору 141,55 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Повний текст виготовлений 19 березня 2021 року.

Суддя О.М. Гнатюк