ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3614/21 Справа № 207/3492/18 Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Кам`янської міської ради Дніпропетровської області на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року по справі за позовом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Товарна біржа "Дніпродзержинська", Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю, Управління містобудування та архітектури міської ради, про визнання свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна та договорів купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна недійсними, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, скасування державної реєстрації правочинів та припинення права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2018 року Кам`янська міська рада Дніпропетровської області звернулася із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна та договорів купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна недійсними, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, скасування державної реєстрації правочинів та припинення права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11 грудня 2002 року №12/17, укладеного на Товарній біржі «Дніпродзержинська» між ОСОБА_1 об`єкту нерухомого майна - торгового павільйону, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), загальною площею 33,3 кв.м. Право власності на вищезазначений об`єкт зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 26460860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 104. Вищезазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна, виданий Товарною біржею «Дніпродзержинська», не був нотаріально посвідчений. 11 грудня 2002 року ОСОБА_2 став власником цього торгового павільйону на підставі договору купівлі-продажу. Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради було зроблено запит до КП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» щодо проведення реєстраційних дій стосовно об`єкту нерухомого майна - торгового павільйону, на підставі свідоцтва про право власності (зареєстрованого в БТІ м.Дніпродзержинська реєстровій книзі №4 за реєстровим №93). Але до теперішнього часу інформацію щодо вищезазначеного об`єкту не отримано. Відповідно до Інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), загальною площею 33,3 кв.м, не оформлювались та не видавались. Таким чином, свідоцтво про право власності на вищезазначений об`єкт видано не уповноваженим на це органом, що є порушенням чинного законодавства та призвело до ряду неправомірних дій з боку відповідачів в частині відчуження нерухомого майна та не спричинило виникнення права власності на спірний об`єкт нерухомості. 21 вересня 2018 року фахівцями відділу земельних відносин та самоврядного контролю департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради було проведено обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ). У результаті обстеження встановлено: на підставі рішення міської ради від 28 січня 2010 року №879-46/V гр. ОСОБА_2 надана в користування земельна ділянка площею 0.0032 га за адресою: в АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:034:0046), для розміщення торгівельного павільйону та укладено договір оренди земельної ділянки від 01 серпня 2013 року №12777 строком до 28 січня 2015 року. Згідно з договором купівлі-продажу від 11 червня 2018 року гр. ОСОБА_2 продав торговий павільйон площею 33,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_3 .. Фактично, на момент візуального обстеження, на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0051 га за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з план-схемою земельної ділянки, розташовано торговий павільйон, в якому здійснюється комерційна діяльність, навіс розміром 4,9м*2,0м, а також прибудова з цегли розміром 1,8м*3,7м. Таким чином, об`єкт, розташований на земельній ділянці відповідно до договору оренди земельної ділянки від 01 серпня 2013 року №12777 є фактично тим самим об`єктом, право власності на який перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу від 11 червня 2018 року №984. Зазначені вище навіс та прибудова виходять за межі земельної ділянки площею 0.0032 га, наданої в користування на підставі рішення від 28 січня 2010 року №879-46/V, що використовується за договором оренди земельної ділянки від 01 серпня 2013 року №12777. Документи на користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 на момент обстеження не оформлені, що не відповідає вимогам ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України. Під час обстеження 21 вересня 2018 року документів на вищезазначений об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - не існувало. Так, документи на нього були відсутні, споруда значилась за адресою: АДРЕСА_1 , але на сьогодні з`явилися сумнівні правовстановлюючі документи на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі набули право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості незаконно та не мали права його відчужувати. За інформацією управління державного архітектурно - будівельного контролю документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт по об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) не видавались, в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт не приймався, за вищевказаною адресою проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась.

Таким чином, позивач вважає, що сторони по договору набули право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості незаконно та не мали право його відчужувати. Кам`янська міська рада не надавала вищезазначеним відповідачам земельну ділянку у власність чи користування, питання відведення даної земельної ділянки для проектування, будівництва або реконструкції нежитлових будівель на пленарних засіданнях сесії ради відповідно до законодавства не вирішувалось. Тобто, будівництво нежитлової будівлі здійснено відповідачем на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, що безумовно свідчить про самочинність такої забудови. За таких обставин, визнання та підтвердження державою факту набуття особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є неприпустимим, адже прямо суперечить положенням законодавства та порушує права Кам`янської міської ради.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності об`єкту нерухомого майна - торговий павільйон, загальною площею 33,3 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), застосувати наслідки визнання свідоцтва недійсним та припинити цим рішенням право власності на цей торговий павільйон. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 грудня 2002 року № 12/17 об`єкту, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , застосувати наслідки недійсності. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та застосувати наслідки недійсності. Звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) загальною площею 33,3 кв.м, повернути її до земель Кам`янської міської ради з приведенням її у придатний для використання стан, шляхом знесення (демонтажу) торгового павільйону.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Кам`янської міської ради Дніпропетровської області.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту та з недоведеності позовних вимог. Крім того, суд вказав, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Виходячи з відсутності підстав для задоволення позовних вимог стосовно визнання правочинів недійсними, суд вважав необхідним відмовити у задоволені вимог стосовно скасування державної реєстрації правочинів та припинення права власності, викладених у заяві про зміну предмету позову.

В апеляційній скарзі Кам`янська міська рада Дніпропетровської області посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем був обраний такий спосіб судового захисту, який спрямований на припинення порушення права комунальної власності на земельну ділянку, на якій здійснено самочинне будівництво. Крім того, апелянт зазначає, що суд безпідставно застосував до позовних вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної земельної ділянки наслідків спливу строку позовної давнсоті, так як порушення права власника земельної ділянки було виявлено 21 вересня 2018 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11 грудня 2002 року №12/17, укладеного на Товарній біржі «Дніпродзержинська» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній став власником об`єкту нерухомого майна - торгового павільйона, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), загальною площею 33,3 кв.м, договір зареєстровано в БТІ м.Дніпродзержинська в реєстровій книзі №4 за реєстровим № 93.

Згідно інформаційної довідки № 132877624 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, об`єкт нерухомого майна торговий павільйон за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 33,3 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_3 звертався із заявою №29178 від 06 липня 2018 року про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 11 грудня 2002 року та від 11 червня 2018 року є тим самим об`єктом.

21 вересня 2018 року фахівцями відділу земельних відносин та самоврядного контролю департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради було проведено обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Як зазначено позивачем, в результаті обстеження встановлено: на підставі рішення міської ради від 28 січня 2010 року №879-46/V гр. ОСОБА_2 надана в користування земельна ділянка площею 0.0032 га за адресою: в АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:034:0046), для розміщення торгівельного павільйону та укладено договір оренди земельної ділянки від 01 серпня 2013 року №12777 строком до 28 січня 2015 року.

Фактично, на момент візуального обстеження, на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0051 га за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з план-схемою земельної ділянки, розташовано торговий павільйон, в якому здійснюється комерційна діяльність, навіс розміром 4,9м*2,0м, а також прибудова з цегли розміром 1,8м*3,7м.

Представником позивача визнано обставини надання ділянки у користування, укладання договорів оренди ділянки та отримання орендної плати за договором, який укладався з ОСОБА_2 ..

Таким чином, об`єкт, що розташований на земельній ділянці відповідно до договору оренди земельної ділянки від 01 серпня 2013 року №12777 є фактично тим самим об`єктом, право власності на який перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу від 11 червня 2018 року №984.

Відповідно до ст. 257, ч.1 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при ухваленні рішення у 2010 році про надання земельної ділянки у користування, саме для розміщення торгівельного павільйону позивач був обізнаний про наявність такого об`єкту, його цільове призначення та не оспорював правових підстав виникнення права власності на цей об`єкт, як і правомірності використання земельної ділянки, про що, зокрема, заявляв представник відповідача у судовому засіданні. А тому суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

При цьому, вирішуючи вимоги про визнання оспорюваних договорів недійсними, визнання свідоцтва про право власності недійсним, суд вірно виходив з наступного.

Так, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Встановлено, що оспорюваний договір від 11 грудня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений на товарній біржі понад 15 років до дати звернення позивача з даним позовом.

Копія цього договору має на зворотньому боці відмітку про реєстраційний напис щодо реєстрації права власності, котре здійсновалось на той час бюро технічної інвентаризації.

У той же час за інформацією Дніпродзержинського бюро технічної інвентаризації, реєстрація права власності на підставі цього договору відсутня.

При цьому, позивачем не надано доказів підроблення або фальсифікації вказаного договору (даних щодо порушення кримінального провадження та наявності судового рішення).

Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зробив висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності.

До зазначених умов ч. 4 ст. 203 ЦК України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

У п. 26 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

Встановивши, що позивач не є стороною оспорюваних правочинів, а також те, що позовна заява не містить жодної вказівки на підстави їх недійсності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність порушення відповідачами прав та інтересів позивача, а тому вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваних договорів від 11 грудня 2002 року та від 11 червня 2018 року недійсними.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності об`єкту нерухомого майна торговий павільйон, застосування наслідків визнання свідоцтва недійсним та припинення права власності на торговий павільйон, суд вірно виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, так як матеріали справи не містять ані оригіналу, ані копії вказаного свідоцтва. Навпаки позивач стверджує, що таке свідоцтво не видавалось, таким чином за твердженням позивача вказаний правочин взагалі не мав місце, відповідно він не може бути визнаний судом недійсним.

Також колегія суддів вважає, що суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно, виходячи з відсутності підстав для задоволення позовних вимог стосовно визнання правочинів недійсними.

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачем був обраний такий спосіб судового захисту, який спрямований на припинення порушення права комунальної власності на земельну ділянку, на якій здійснено самочинне будівництво, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Більш того, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені оспорюваними договорами, з урахуванням укладення з власником спірного об`єкту в подальшому договору оренди земельної ділянки та отримання орендної плати за таким договором.

Твердження апелянта про те, що суд безпідставно застосував до позовних вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної земельної ділянки, так як порушення права власника земельної ділянки було виявлено 21 вересня 2018 року, - колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки встановленим є факт, що на підставі рішення міської ради від 28 січня 2010 року №879-46/V гр. ОСОБА_2 надана в користування земельна ділянка площею 0.0032 га за адресою: в АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:034:0046), для розміщення торгівельного павільйону та укладено договір оренди земельної ділянки від 01 серпня 2013 року №12777 строком до 28 січня 2015 року.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко