РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/17873/20

Провадження № 22-ц/4815/492/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач фізична особа - підприємець ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2021 року у складі судді Кучиної Н. Г., ухвалене в м. Рівне Рівненської області об 11 годині 48 хвилин, повний текст рішення виготовлено 18 січня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в період з 05.12.2019 року по 19.01.2020 року вона працювала продавцем у ФОП ОСОБА_2 , який зареєстрований приватним підприємцем та одним з основних видів діяльності якого є роздрібна торгівля з лотків на ринку. Її робота полягала у продажі різних солодощів, цукерок, бубликів, попкорну, глінтвейну з лотка дерев`яного будиночку під № НОМЕР_1 , який розміщений поруч з торговим центром «Злата Плаза» м. Рівне. Згодом вона зрозуміла, що трудовий договір з нею було оформлено в усній формі. Згідно з домовленістю про оплату її праці за вказаний період роботи, ФОП ОСОБА_2 зобов`язаний був виплатити їй заробітну плату в розмірі 16100 грн. Однак, фактично сплатив їй лише 5600 грн, відтак залишок заборгованості по оплаті праці становить 10500 грн.. Просила суд визнати факт перебування її у трудових відносинах з фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 в період з 05.12.2019 року по 19.01.2020 року та стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 10500 грн..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних, достатніх та достовірних доказів існування між сторонами трудових відносин в період з 05 грудня 2019 року по 19 січня 2020 року, як-то: укладення між сторонами трудового договору, видача роботодавцем наказу про прийняття на роботу, виконання працівником трудової функції, сплата роботодавцем внесків за працівника до податкових органів та пенсійного фонду за позивача як працівника.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильної оцінки фактичних обставин та їх недостатнього дослідження, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що по оголошенню на інтернет сайті «ОЛХ. Робота в м. Рівне» вона прийшла до ФОП ОСОБА_2 для працевлаштування на посаду продавця та, погодившись на запропоновану відповідачем оплату праці в розмірі 350 грн в день «на руки», ознайомившись з робочим графіком, вона з 05.12.2019 року приступила до роботи. Звертає увагу на те, що на вимогу відповідача вона надала йому паспорт, ідентифікаційний код та трудову книжку, які були потрібні для оформлення на роботу, а тому була впевнена, що її прийняття на роботу було оформлене належним чином. Вважає, що суд, встановивши факт її роботи у відповідача завдяки показанням свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , допитаним у судовому засіданні, при цьому не дав їм належної оцінки. Доводить, що докази її роботи у відповідача у вказаний період очевидні, та додає до апеляційної скарги фотознімки, які свідчать про її роботу у вказаний період у торговому кіоску на площі біля ТЦ «Злата Плаза» у м. Рівне, та які були нею отримані від працівниці із сусіднього кіоску. Стверджує, що вона була допущена до роботи, їй був встановлений робочий графік для будніх та святкових днів, встановлена заробітна плата, частина якої була виплачена. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу стягнення заробітної плати позивачкою на свою користь з відповідача та заперечення останнім факту існування між ним та позивачкою трудових відносин, з огляду на що заявлено вимогу про встановлення факту перебування у трудових правовідносинах.

Конституцією України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст..43). Право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (ст.. 2 КЗпП України).

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що в період з 05.12.2019 року по 19.01.2020 року вона працювала продавцем у ФОП ОСОБА_2 , який зареєстрований приватним підприємцем, а її робота полягала у продажі різних солодощів, цукерок, бубликів, попкорну, глінтвейну з лотка дерев`яного будиночку під № 9, який розміщений поруч з торговим центром «Злата Плаза» м. Рівне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 14.05.2007 року з основним видом діяльності організація інших видів відпочинку та розваг код КВЕД 93.29.

Як встановлено з пояснень позивачки, трудовий договір з нею був оформлений в усній формі.

Згідно з домовленістю про оплату її праці за вказаний період роботи, ФОП ОСОБА_2 зобов`язаний був виплатити їй заробітну плату в розмірі 16 100 грн., однак, фактично сплатив їй лише 5 600 грн, відтак залишок заборгованості по оплаті праці становить 10 500 грн..

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Покликанння апелянта на те, шо вона фактично виконувала роботу продавця в кіоску, притримуючись установленого графіку, і що ця обставина підтверджується показаннями cвідків працівників сусідніх торговельних місць, не може бути взяла судом до уваги.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи зі змісту ст. 21 КЗпП України трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника. Згідно зі ст. 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тобто предметом трудового договору є праця людини, а предметом цивільно-правових відносин результат такої праці.

Судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на показання яких у своїй апеляційній скарзі опирається позивачка як на належно доведений факт перебування з відповідачем у трудових відносинах. Вказані свідки показали, що позивач дійсно працювала продавцем у дерев`яному будиночку під № 9, розміщеному на майдані біля з торгового центру «Злата Плаза» м. Рівне. Проте ці показання не є свідченням перебування позивача і відповідача саме у трудових, а не будь-яких інших правовідносинах, адже не містять пояснень щодо розпорядку роботи позивачки, оплати її праці, умов роботи.

Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Позивачкою на підтвердження своїх вимог про визнання факту існування між нею та відповідачем трудових відносин в період з 05 грудня 2019 року по 19 січня 2020 року не надано належних доказів щодо допущення її до роботи, виконання трудової функції та обсягу робіт, ознайомлення її з правилами трудового розпорядку, виплату заробітної плати. Відповідач заперечив такі пояснення позивачки, а нею доказів на їй підтвердження в розумінні ст. 77-79 ЦПК України не надано.

Більш того, позивачка не заперечує і того, що згодом зрозуміла, що трудовий договір з нею було оформлено в усній формі, тобто фактично усвідомлювала відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992року "Про практику розгляду судами трудових спорів" фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує відсутність доказів того, що тоговий кіоск (дерев`яний будиночок № 9), який розміщений поруч з торговим центром «Злата Плаза» орендував саме ФОП ОСОБА_2 , а також те, що останнім здійснювались грошові відрахування до податкових органів та пенсійного фонду за такого працівника, як ОСОБА_1 , що могло б свідчити про наявність трудових відносин між сторонами.

Більш того, із довідки Управління праці та соціального захисту населення № 124 від 16.01.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку та з 07.08.2019 року до 17.07.2021 року призначено допомогу на дитину та відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів на утримання податків у період 04.2019 року по 01.2020 року, де вказано, що ОСОБА_1 отримувала матеріальну допомогу від держави, що спростовує наявність трудових відносин між сторонами.

У зв`язку наведеним, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо було б встановити факт наявності між позивачем ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_2 трудових відносин в період з 05.12.2019 року по 19.01.2020 року, як то виписок, наказів про прийом чи звільнення його з роботи, а тому неможливо встановити, до яких саме трудових обов`язків приступила позивачка в якості продавця, яку саме роботу виконувала, який результат цієї роботи, тривалість виконання таких робіт, в той час, як згідно приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Недоведеність факту існування трудових відносин та укладення трудового договору між сторонами унеможливлює задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості заробітної плати, оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.