Єдиний унікальний номер судової справи 489/731/21
Провадження № 22-ц/812/872/21
Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

11 травня 2021 року м. Миколаїв Справа №489/731/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Маркіна С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2021 року, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 1 791 153 грн.

На обґрунтування позову посилався на те, що 11 квітня 2017 року він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 696 794 грн. 18 коп., що на дату надання позики за курсом НБУ складало еквівалент 63000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідачем надано розписку від 11 квітня 2017 року та визначено датою повернення боргу 11 січня 2018 року.

Посилаючись на те, що відповідач не повернув суму позики у визначений договором строк, позивач змушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2021 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

02 березня 2021 року ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 281,7 кв. м., житловою площею 82,2 кв. м., який належить на праві власності ОСОБА_2 .

В обґрунтування клопотання посилався на те, що внаслідок значної суми боргу в нього існують обґрунтовані підозри, що задля уникнення повернення позики та неможливості стягнення суму боргу за рахунок належного йому нерухомого майна, відповідач може відчужити (перереєструвати) зазначене нерухоме майно, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2021 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 281,7 кв. м., житловою площею 82,2 кв. м., який складається з: житлового будинку літ. А-2-3; ворота № 1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі технічного паспорту від 14 серпня 2020, виданого ТОВ «Бюро правових послуг»; декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії МК57 виданого Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради; відомостей з Державного земельного кадастру серії 22354685 виданих Державним земельним кадастром 21 серпня 2020 року.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та відмовити ОСОБА_3 в задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розписка надана позивачем на підтвердження передачі відповідачу у борг 63 000 доларів США є підробленою.

Суд першої інстанції не оцінив доводи позивача щодо необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову, не з`ясував розмірності виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, не оцінив рівноцінності заходу забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття такого заходу, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника. Суд першої інстанції не обґрунтував, яким чином ймовірне рішення суду про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики впливатиме на права та обов`язки позивача щодо стягнення суми заборгованості з відповідача. У заяві позивач ОСОБА_3 також не зазначив таких відомостей, не навів доказів можливості ухилення відповідача від виконання рішення.

Стверджував, що судом не враховано, що обраний позивачем вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на будинок неспівмірний із предметом позову, оскільки вартість будинку, на який накладено арешт є значно більшою, ніж заявлені грошові вимоги. На підтвердження зазначеного доводу відповідачем суду апеляційної інстанції наданий Звіт з неналежної оцінки оціночної (ринкової) вартості житлового будинку. Крім того, звертав увагу на те, що вказане майно не має жодного відношення до договору позики. Також відповідач звертав увагу суду на висновки Верховного Суду, висловлені, зокрема у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18, від 13 січня 2020 року у справі №922/2163/17 та від 30 липня 2020 року у справі № 910/3836/20.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 , посилався на безпідставність її доводів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на свою користь коштів за договором позики у розмірі 1 791 153 грн. Позивач посилався на те, що за договором позики, що підтверджується письмовою розпискою, 11 січня 2017 року ОСОБА_2 отримав від нього позику, яка підлягала поверненню боржником у іноземній валюті доларах США та складала 63 000 дол. США.

02 березня 2021 року позивач подав до заяву про забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на належний відповідачу житловий будинок.

На підтвердження доводів позивачем надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованих станом на 25 лютого 2021 року, з якого вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 281,7 кв. м., житловою площею 82,2 кв. м., який складається з: житлового будинку літ. А-2-3; ворота № 1, належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі технічного паспорту від 14 серпня 2020 року, виданого ТОВ «Бюро правових послуг»; декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії МК57 виданого Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради; відомостей з Державного земельного кадастру серії 22354685 виданих Державним земельним кадастром 21 серпня 2020 року. (а.с. 3-9).

Крім того, позивачем суду першої інстанції надано висновок про вартість об`єкту оцінки від 22 лютого 2021 року, з якого вбачається, що вартість житлового будинку, на який позивач просив накласти арешт, становить 1 895 560 грн. (а.с.9 зв.)

Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову.

Доводи, що наведені у апеляційній скарзі про те, що розписка, яка надана позивачем на підтвердження передачі у борг 63 000 доларів США є підробленою, не заслуговують на увагу, оскільки підлягають перевірці та з`ясуванню під час вирішення спору по суті судом.

Колегія суддів враховує те, що необхідність вжиття відповідних заходів здійснюється з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

При цьому принцип співмірності при забезпеченні позову вимагає визначення того майна, на яке має бути накладене обмеження, вартість якого має забезпечити виконання судового рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував ціну позову (1 791 153 грн.), та вважав її співмірною з вартістю будинку (1 895 560 грн.), що була підтверджена висновком про вартість об`єкту оцінки від 22 лютого 2021 року.

З врахуванням наведеного та взявши до уваги те, що між сторонами виник спір про стягнення значної суми заборгованості, ціна позову становить 1 791 153 грн, позивач обґрунтовано навів припущення, що відчуження відповідачем майна, яке йому належить, виключить можливість у майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргового зобов`язання за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача. Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Доводи відповідача про те, що вартість будинку значено перевищує розмір заборгованості за договором позики, а тому вжиті заходи забезпечення позову є неспівмірними з заявленими позовними вимогами не заслуговують на увагу, оскільки на час розгляду заяви про забезпечення позову суду першої інстанції було надано висновок оцінки нерухомого майна, з якого вбачається, що вартість будинку складає 1 895 560 грн., а тому у районного суду були відсутні підстави для відмови у задоволенні заяви позивача через не співмірність заявленого виду забезпечення позову. При цьому колегія суддів враховує те, що наданий відповідачем Звіт з незалежної оцінки оціночної (ринкової) вартості житлового будинку, затверджений ПП «Експертно-діловий центр Лідер» від 12 квітня 2021 року, є новим доказом, що був отриманий відповідачем після постановлення оскаржуваної ухвали суду та не був предметом дослідження суду першої інстанції.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що метою даного Звіту є обґрунтування величини вірогідної оціночної (ринкової) вартості об`єкта оцінки, яка буде використана для продажу на відкритому конкурентному ринку. Дана оцінка є незалежним оціночним судженням, яке призначене виключно для мети, зазначеної в звіті і використання її в інших цілях не допускається. Зазначене підтверджує обґрунтовану підозру позивача, що задля уникнення повернення позики та неможливості стягнення суму боргу за рахунок належного йому нерухомого майна, відповідач може відчужити (перереєструвати) зазначене нерухоме майно, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

За такого, відповідач не позбавлений процесуальної можливості звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою про скасування заходів забезпечення позову та надати суду відповідні докази на підтвердження того, що вартість вказаного об`єкту нерухомого майна значно перевищує суму заборгованості за договором позики, а також позивач не позбавлений можливості просити суд допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим. Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №308/3824/16ц, від 19 червня 2019 року у справі №201/12570/18, від 03 липня 2019 року у справі №127/220/19.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано висновків Верховного Суду викладених у подібних правовідносинах у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18, від 13 січня 2020 року у справі №922/2163/17 та від 30 липня 2020 року у справі № 910/3836/20, на увагу не заслуговують, так як у цій справі наявні інші фактичні обставини. Питання щодо забезпечення позову вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та доводів заявника. В даному випадку, суд першої інстанції дав належну оцінку доводам заявника щодо необхідності вжиття такого заходу забезпечення позову, врахували вимоги розумності, обґрунтованості позивачем необхідності забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржена ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, за обставин встановлених на час розгляду заяви, постановлена судом з дотриманням норм процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, постановлена з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 12 травня 2021 року.