Справа № 496/198/21
Провадження № 2/496/1090/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пасечник М.Л.

за участю секретаря Дигуляр А.С.

позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про неутримання аліментів та їх несплати та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд, відповідно до уточнених позовних вимог, винести рішення щодо неутримання аліментів та їх не сплати з ОСОБА_1 , інваліда 2 групи, який здійснює догляд за інвалідом 1 групи ОСОБА_3 , та відмінити Постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.12.2020 року, яким порушено його права на оскарження, а також просив визнати поважною причиною прострочення строків звернення, у зв`язку з тим, що отримав наказ суду від 03.11.2020 року та раніше звертався до суду.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем по справі вони знаходились в шлюбних відносинах, але вказані відносини призупинились. На даний момент між сторонами взагалі відсутнє порозуміння, любов і повага, які повинні бути притаманні сім`ї. У відповідача власні погляди на життя, вона не хочу працювати та забезпечувати себе, будь - яких дій які б свідчили про її бажання продовжити сімейне життя та стати н шлях виправлення, остання не робить. Діти після розірвання шлюбу проживають з відповідачем. Відповідач не бажає працювати, але і вимагає кошти, щоб з аліментів утримувати себе та настроює дітей щоб не мешкали з позивачем. 02.10.2020 року Біляївським районним судом Одеської області було винесено судовий наказ про стягнення з позивача аліментів на користь відповідача для утримання неповнолітніх дітей. Позивач вважає, що вказаний судовий наказ був винесений з порушенням встановленого порядку чим були грубо порушені його права та інтереси, а саме його не було повідомлено про розгляд вказаного наказу, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив скасувати постанову державного виконавця Лєбєдєва Є.Є. про відкриття провадження, а також просить суд не утримувати з нього аліменти, у зв`язку з тим, що він є інвалідом 2 групи, а також здійснює догляд за братом ОСОБА_3 , інвалідом 1 групи.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, а також надала відзив, в якому просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову, у зв`язку з тим, що вимоги позивача є необґрунтованими. В своїх поясненнях відповідач зазначила наступне, так позивач просить (після уточнення позовних вимог) винести рішення про неутримання аліментів та їх несплати з ОСОБА_1 , інваліда армії 2-ї групи, який здійснює догляд за інвалідом 1 групи ОСОБА_3 та відмінити постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.12.2020 року, яким порушені його прав на оскарження, з відповідач не погоджується на підставі того, що відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Однак, всупереч зазначеній нормі права, позивач ухиляється від утримання дітей, хоча має таку можливість, так як, він отримує стабільний дохід. Відповідно до ст. 182 СК України та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляд: справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що: вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан, здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи вищезазначені норми права, відповідач вважає абсолютно доведеним обов`язок позивача виплачувати аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, відповідач зазначала, що абсолютно не варті уваги суду посилання позивача на обставини нашого подружнього життя та обставини, які стали підставою для розірвання шлюбу, оскільки сам ОСОБА_1 і є причиною розпаду сім`ї та головним винуватцем ситуації, що склалася на сьогоднішній день.

Разом з тим, враховуючі вищезазначені норми права, 02.10.2020 року Біляївським районним судом Одеської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) - до повноліття старшого сина ОСОБА_5 , а в подальшому - в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) - до повноліття меншої доньки ОСОБА_6 , але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зазначений судовий наказ виданий на підставі поданої відповідачем заяви та з урахуванням положень ст. ст. 160 - 163 ЦПК України.

На даний час судовий наказ є чинним та таким, що підлягає виконанню, оскільки він не скасований судом, у порядку, визначеному ст. ст. 170 - 171 ЦПК України.

09.12.2020 року головним державним виконавцем Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лебедєвим Є.Є. відкрито виконавче провадження (ВП № 63851184), у зв`язку з чим винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного судового наказу.

Пунктом 4-м постанови про відкриття виконавчого провадження зазначено, що дана постанова може бути оскаржена сторонами виконавчого провадження у порядку та строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки боржник ОСОБА_1 не скористався своїм правом на оскарження у визначений спосіб, зазначена вище постанова про відкриття виконавчого провадження є чинною та підлягає виконанню.

Крім того, порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця передбачений розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», однак ОСОБА_1 не скористався положеннями чинного законодавства щодо оскарження рішень державного виконавця, у зв`язку з чим є правомірним стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, постановою головного державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лєбєдєвим Є.Є. було винесено постанову про відкриття провадження від 09.12.2020 року по виконавчому провадженню №63851184 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) - до повноліття старшого сина ОСОБА_5 , а в подальшому - в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) - до повноліття меншої доньки ОСОБА_6 , але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 182 СК України та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляд: справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що: вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан, здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи вищезазначені норми права, відповідач вважає абсолютно доведеним обов`язок позивача виплачувати аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до положень ч.5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно п.4 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

Згідно ч.8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Аналіз змісту норм ст.ст. 160-173 розділу ІІ ЦПК України дає підстави для висновку, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Оскільки судовий наказ є немотивованим судовим рішенням, процедура його видачі обмежується перевіркою дотримання правил предметної, суб`єктної та територіальної юрисдикції (підсудності), відповідності вимог передбаченому законом переліку (ст.161 ЦПК) та наявності у заяві про видачу судового наказу визначених законом реквізитів (ст. 163 ЦПК).

Відповідно до ч.2 ст. 167 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд може прийняти лише два рішення - видати судовий наказ або постановити ухвалу про відмову у його видачі.

Стаття 165 ЦПК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Разом з тим, посилання позивача, на те, що при винесенні судового наказу від 02.10.2020 року були порушені його права та інтереси, а саме те, що його не було повідомлено про розгляд вказаного судового наказу, є не обґрунтованими, у зв`язку з тим, що на підставі ч.1 ст. 167 ЦПК України, суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження, а якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, - протягом п`яти днів з дня отримання судом у порядку, передбаченому частинами п`ятою, шостою статті 165 цього Кодексу, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника.

Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано вимогу, щодо підстав не утримання з нього аліментів, а посилання на те, що він є інвалідом 2 групи і те, що він є опікуном брата інваліда 1 групи, не є підставою не сплати аліментів своїм неповнолітнім дітям.

Вирішуючи справу в частині позовної вимоги про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.12.2020 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Разом з тим, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Таким чином суд вважає, що позивачем було обрано не вірний засіб захисту свої прав та інтересів.

Заявлені в судовому засіданні клопотання про виклик у якості свідків брата позивача, ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 , суд вважає не обґрунтованими, у зв`язку з тим, що позивачем не було аргументовано необхідність їх допиту, а також не було надано суду пояснень, що вказані особи можуть пояснити суду по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких підстав, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про неутримання аліментів та їх несплати та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про неутримання аліментів та їх несплати та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Біляївського районного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 06.05.2021 року.

Суддя М.Л. Пасечник