Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 761/27714/16

провадження № 61-16235св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, державний реєстратор філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Лазор Іван Володимирович,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року у складі судді Піхур О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном, припинення сервітуту шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Позовна заява мотивована тим, що 14 грудня 2005 року між Акціонерним банком «Таврика» (далі - АБ «Таврика»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» (далі - ПАТ «Банк «Таврика»), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 167 000 доларів США зі сплатою 11 % річних на строк до 13 грудня 2006 року.

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов?язань 14 грудня 2005 року між АБ «Таврика» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Позивач зазначала, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов?язання за кредитним договором не виконувала належним чином, у зв?язку з чим станом на 26 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 121 156,24 доларів США.

26 травня 2016 року між ПАТ «Банк «Таврика» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс») укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким банк відступив новому кредиторові своє право вимоги в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за кредитним договором від 14 грудня 2005 року.

Цього ж дня між ПАТ «Банк «Таврика» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тембарською С. І. та зареєстрований в реєстрі за № 431, предметом якого є відступлення новому кредиторові прав за договором іпотеки квартири від 14 грудня 2005 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передала первісному кредитору в іпотеку майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Також 26 травня 2016 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги та нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за іпотечним договором, за умовами яких ТОВ «Кредекс Фінанс» відступило ОСОБА_1 право вимоги за кредитним договором від 14 грудня 2005 року та право за договором іпотеки від 14 грудня 2005 року.

ОСОБА_1 вказувала, що на підставі договору про відступлення права вимоги та нотаріально посвідченого договору про відступлення прав за іпотечним договором, укладених 26 травня 2016 року між нею та ТОВ «Кредекс Фінанс», вона набула право вимоги до ОСОБА_2 щодо виконання умов кредитного договору від 14 грудня 2005 року та прав іпотекодержателя предмета іпотеки.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, ОСОБА_1 прийняла рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Проте у спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які в ній не проживають, виїхали на проживання до Автономної Республіки Крим, де у ОСОБА_2 наявне у власності інше житло.

Крім того місце проживання відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано у спірній квартирі за заявою матері ОСОБА_2 та без отримання на це згоди ПАТ «Банк «Таврика».

Оскільки відповідачі мали право користування квартирою на підставі статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), проте втратили таке право у зв`язку зі зверненням на нього стягнення, а відмова у знятті з реєстрації місця проживання порушує право власності нового власника спірного нерухомого майна, то ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають визнанню такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні належним їй майном шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа - державний реєстратор філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва (далі - КП КОР «Готово» міста Києва) Лазор І. В., про визнання права власності на майно.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що на підставі статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки від 14 грудня 2005 року вона як іпотекодержатель задовольнила забезпечену іпотекою вимогу та набула права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Однак її право власності не визнається колишнім власником спірної квартири ОСОБА_2 , оскільки остання вважає, що нотаріус неправомірно зареєструвала право власності на нерухоме жиле приміщення за іпотекодержателем.

Крім того згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15 серпня 2016 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 скасовано на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року у справі № 35885/16 та зареєстровано право власності на цю квартиру за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою.

Однак судом не приймалося рішення про скасування права власності ОСОБА_1 на квартиру, а також в Першій Київській державній нотаріальній конторі правочин щодо відчуження спірної квартири ОСОБА_1 не посвідчувався.

ОСОБА_4 незаконно отримав у власність спірне нерухоме майно та такими діями порушив права ОСОБА_1 як законного власника квартири у зв`язку з чим остання має право витребувати своє майно.

Виходячи з вищезазначеного ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 761/27714/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном, припинення сервітуту користування квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, та зняття з реєстрації за місцем проживання та справу № 761/35597/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа - державний реєстратор філії КП КОР «ГОТОВО» міста Києва Лазор І. В., про визнання права власності на майно під номером № 761/27714/16-ц.

Користуючись правами наданими позивачу положеннями статті 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги та просила витребувати у ОСОБА_4 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 , оскільки останній незаконно, без відповідної правової підстави заволодів спірним нерухомим майном.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовів.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правові підстави для визнання права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру відсутні, тому відсутні підстави і для задоволення її позову про витребування нерухомого майна та усунення перешкод у користуванні цим майном, визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єгоров О. Ф., залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року - без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки право власності на нерухоме майно виникає з дня його державної реєстрації, згідно з інформацією, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_4 , а дії державного реєстратора в частині припинення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 в установленому законодавством порядку не оскаржено, з реєстру записи не виключено, тому у ОСОБА_1 відсутнє право на витребування цього майна у ОСОБА_4 .

Та обставина, що на підставі договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами до позивача перейшло право вимоги іпотекодержателя за договором іпотеки щодо спірної квартири, у відсутність оспорення відповідних реєстраційних дій, не може бути підставою припинення права власності на жиле приміщення за відповідачем та витребування майна.

Крім того вирішення питання зняття осіб з реєстраційного обліку до повноважень суду не входить.

Разом з тим суд апеляційної інстанції виключив з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновок, що ОСОБА_4 набуто право власності на спірну квартиру на підставі чинного, ніким неоспореного договору купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою, оскільки такий договір не долучено до матеріалів справи, а згідно з листом завідуючої Першої Київської державної нотаріальної контори від 16 серпня 2016 року правочин щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 в нотаріальній конторі 02 серпня 2016 року не посвідчувався.

При цьому суд зазначив, що виключення указаних мотивів на суть прийнятого рішення не впливає.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій 03 листопада 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою набутого особою права власності.

Крім того суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року, посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою, та такий правочин державною нотаріальною конторою не посвідчувався 02 серпня 2016 року.

Проте встановивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права витребувати своє майно.

Також встановивши вищезазначені обставини, апеляційний суд не застосував положення статті 328 ЦК України щодо правомірного набуття позивачем квартири.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 грудня 2005 року між АБ «Таврика» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 167 000 доларів США зі сплатою 11 % річних на строк до 13 грудня 2006 року.

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов?язань 14 грудня 2005 року між АБ «Таврика» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року, яке набрало законної сили, у справі № 761/3124/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за кредитним договором від 14 грудня 2005 року у розмірі 1 359 017,44 грн.

14 вересня 2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 761/3124/15-ц, виданого 20 серпня 2015 року Шевченківським районним судом міста Києва.

26 травня 2016 року між ПАТ «Банк «Таврика» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким банк відступив новому кредиторові своє право вимоги в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за кредитним договором від 14 грудня 2005 року.

Цього ж дня між ПАТ «Банк «Таврика» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тембарською С. І. та зареєстрований в реєстрі за № 431, предметом якого є відступлення новому кредиторові прав за договором іпотеки квартири від 14 грудня 2005 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передала первісному кредитору в іпотеку майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Також 26 травня 2016 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредекс Фінанс» відступило ОСОБА_1 право вимоги за кредитним договором від 14 грудня 2005 року, та нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за іпотечним договором, за умовами яких ТОВ «Кредекс Фінанс» відступило ОСОБА_1 передані іпотекодавцем в іпотеку майнові права на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 взяті на себе зобов?язання за кредитним договором не виконувала належним чином, у зв?язку з чим станом на 26 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 121 156,24 доларів США.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. 05 липня 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів державним реєстратором філії КП КОР «Готово» міста Києва Лазором І. В. 11 серпня 2016 року зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_4 .

Підставою внесення запису зазначено рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року у справі № 35885/16.

Згодом видалено підставу виникнення права власності - рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року у справі № 35885/16 та додано - договір купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою ( а. с. 30-32, т. 2).

Листом від 16 серпня 2016 року Перша Київська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_1 , що в цій нотаріальній конторі 02 серпня 2016 року правочини щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 не посвідчувалися (а. с. 37, т. 2).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року у справі № 761/8523/17, яка набрала законної сили, позов ОСОБА_7 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І., третя особа - ОСОБА_1 , про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно залишено без розгляду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2018 року у справі № 826/11827/16 позов ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про визнання протиправними дій та рішення, скасування рішення задоволено.

Визнано протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року рішенняОкружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2018 року у справі № 826/11827/16 скасовано, провадження у справі закрито.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовів, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_4 , тому перехід до ОСОБА_1 права вимоги іподекодержателя за договором іпотеки на передане в іпотеку нерухоме майно та відсутність оспорення відповідних реєстраційних дій, не може бути підставою для припинення права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру та витребування у нього цього майна.

Натомість Верховний Суд не погоджується з висновками апеляційного суду враховуючи наступне.

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), а також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнота Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів 11 серпня 2016 року здійснена державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , підставою для внесення до реєстру відповідного запису про ОСОБА_4 як власника спірного майна було рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року у справі № 35885/16, яку згодом видалено та додано нову підставу - договір купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на дату проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 ) відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, мають відповідати даним реєстраційної справи у паперовій формі, що містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані реєстраційної справи у паперовій формі.

Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.

Правові висновки щодо статусу відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме та необхідності застосування частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вирішенні питань, пов`язаних з правом власності на майно, викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 917/553/17, від 03 квітня 2018 у справі № 922/1645/18.

Проте суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин положення зазначеної норми.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Презумпція може бути спростована у двох випадках: якщо правочини за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнаються недійсними законом з моменту їх вчинення (нікчемні правочини) або недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини).

Згідно з частиною 2 статті 328 ЦК України (в редакції, чинній станом на момент укладення договору купівлі-продажу) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Однак вирішуючи спір та зазначаючи, що реєстрація права власності в Державному реєстрі за ОСОБА_4 була проведена саме на підставі договору купівлі-продажу спірного майна від 02 серпня 2016 року, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою обставини правомірності цього правочину, які були підставою набуття відповідачем права власності на спірне майно та підставою внесення до Державного реєстру запису про право власності на спірне майно, не з`ясував з достовірністю обставини того, чи вчинявся цей правочин, чи створив він правові наслідки для його сторін, чи набув відповідач право власності на спірне майно за цим правочином, оскільки згідно з листом Першої Київської державної нотаріальної контори від 16 серпня 2016 року в цій нотаріальній конторі 02 серпня 2016 року правочини щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 не посвідчувалися.

При цьому висновок суду апеляційної інстанції про права власності відповідача на спірне майно ґрунтується лише на відомостях, що містяться у Державному реєстрі, та є передчасним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року № 800-VI внесено зміни до статті 36 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з чим її положеннями передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, зазначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї статті Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року № 800-VI положення статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Пунктом 6.4 договору іпотеки квартири від 14 грудня 2005 року передбачено, що перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, в рахунок виконання боргових зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором, здійснюється у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель направляє іпотекодавцю іпотечне повідомлення (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в цьому договорі) з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов`язань у строк, передбачений у іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні (а. с. 12, т. 1).

Отже умовами іпотечного договору від 14 грудня 2005 року передбачено, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

У позовній заяві про визнання права власності на спірну квартиру та витребування від ОСОБА_4 , який незаконно без відповідної правової підстави заволодів спірним майном, ОСОБА_1 зазначала, що вона направляла ОСОБА_2 лист про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором, який остання отримала 30 травня 2016 року.

У зв`язку з непогашенням ОСОБА_2 у встановлений строк заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 , реалізуючи своє право, передбачене статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору іпотеки квартири від 14 грудня 2005 року, звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І., яка згідно з рішенням від 05 липня 2016 року здійснила державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 .

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Вважаючи себе власником спірного майна, права якої порушено діями відповідачів, ОСОБА_1 і звернулася до суду із цими позовами.

Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції не перевірив правомірності набуття позивачем права власності на спірну квартиру, чи було дотримано нею процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, чи була згода боржника ОСОБА_2 , у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовів, посилаючись як на підставу відмови у позові лише на те, що право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення встановлено статтею 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визначено статтями 72, 107 ЖК УРСР.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції та в частині другій цієї статті, як виключення, спростовано вищезазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Судом апеляційної інстанції не з`ясовано чи була придбана спірна квартира за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою квартири, та чи є підстави для визнання відповідачів, в тому числі малолітньої дитини, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, чи мають наслідком такі заявлені вимоги - виселення із спірного майна.

Щодо порушення прав власника, який набув спірне нерухоме майно за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно зазначити таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Skollo v. Italy» дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. Європейський суд з прав людини зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави».

Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Таким чином суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, не врахував вищевказаних обставин та вимог процесуального законодавства, належним чином не перевірив доводів сторін, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може встановлювати обставин справи, давати оцінку чи переоцінку наданим учасниками справи доказам, а тому не може ухвалити власне рішення, відтак, прохання касаційної скарги про ухвалення нового рішення не може бути задоволено.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83-84, 228, 229, 235, 243, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Враховуючи вищенаведені норми права та встановлені у справі фактичні обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 402, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук