ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9201/21 Справа № 211/2568/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 211/2568/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у м. Кривому розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення середньої заробітної плати за час простою та вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він з 19.10.2005 року по теперішній час працює машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізьке локомотивне депо (ТЧ 2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», є головою Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо, та має право вимагати виконання колективних договорів та угод, додержання законодавства про працю та соціально - економічних прав працівників.

03.01.2019 року, 04.01.2019 року, 08.01.2019 року, 15.01.2019 року, позивач ОСОБА_1 та помічники машиніста, що працювали з ним в складі локомотивної бригади, відмовилися від дорученої роботи, у зв`язку з невідповідністю електровозів безпечним умовам праці, технічний стан локомотивів не відповідав вимогам з безпеки руху, охорони праці та пожежній безпеці, про що повідомили керівника - в/о начальника Криворізького локомотивного депо Тисленко В.П. та подали заяву, у якій зазначили що відмовляються від дорученої роботи, оскільки сформувалася виробнича ситуація, небезпечна для життя, та здоров`я, а також для людей, які їх оточують. Позивачем ОСОБА_1 та помічниками машиніста були внесені до бортового журналу (ТУ 152 ) усі виявлені зауваження та складено Акт від 03.01.2019 року на ВЛ8-1022, Акт від 04.01.2019 року на ВЛ8-128, Акт від 08.01.2019 року на ВЛ8-855, Акт від 15.01.2019 року на ВЛ8-506 про невідповідність локомотивів вимогам інструкцій, наказів і нормативних документів.

Проте, відповідач не оплатив позивачу час простою у січні 2019 року, відповідно до ч. 3 ст. 113 КЗпП України, в розмірі середнього заробітку, який передбачено у випадку, коли при відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища, а сплатив час простою у відповідності до положення про оплату праці (п. 4.8.1), як час вимушеного простою з причин, що не залежать від працівника з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику.

Тобто, з причин простою - нібито, як за ініціативою власника. Крім того відповідач не забезпечив позивача належними умовами праці, необхідними для виконання роботи. Тобто не забезпечив його локомотивом (електровозом), який би відповідав вимогам інструкцій, наказів і нормативних документів Державного комітету України з промислової безпеки.

Отже позивач зауважує на тому, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток, а не посадовий оклад.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача середню заробітну плату за час простою у січні місяці 2019 року, відповідно ч. 3 ст. 113 КЗпП України у сумі 2078,88 грн., та стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у січні місяці 2019 року у сумі 1469,48 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час простою у січні місяці 2019 року у сумі 2078 грн. 88 коп., середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у січні 2019 року у сумі 1469 грн. 48 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволені позовних вимог позивача посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Відповідач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що 03.01.2019 року, 04.01.2019 року, 08.01.2019 року та 15.01.2019 року склалася виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я позивача, у зв`язку з чим у його роботі було проголошено простій.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону праці», працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров`я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов`язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації, за необхідності, підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці.

Відповідач наполягає на тому, що в матеріалах справи відсутні Акти щодо фіксації простою АТ «Українська залізниця» 03.01.2019 року, 04.01.2019 року, 08.01.2019 року та 15.01.2019 року, також не було видано наказу щодо простою, позивачу підприємством відповідача було проведено розрахунок заробітної плати у відповідності до кількості годин з розрахунку тарифної ставки.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 з 19.10.2005 року працює на посаді машиніста електровоза в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця».

В заяві, наданій машиністом ОСОБА_1 та помічником машиніста ОСОБА_2 начальнику ТЧ-2 зазначено, що 03.01.2019 року, явкою 08-30 год., маршрут машиніста 2012062 при прийнятті локомотива ВЛ8 1022 на станції КРГ ППО виявлено ряд несправностей, про що складено Акт, а тому вони змушені діяти згідно ст. 60 Конституції України і знаходитись, згідно ч.2 ст. 113 КЗпП України, у простої (призупення роботи) по вині роботодавця. Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 6, 7 Закону України «Про охорону праці» машиніст ОСОБА_1 та помічник машиніста ОСОБА_2 просять забезпечити їх роботою за своїм фахом, оплату за час простою по вині роботодавця проводити згідно чинного законодавства.

Відповідно до заяви, наданої машиністом ОСОБА_1 та помічником машиніста ОСОБА_3 начальнику ТЧ-2, 04.01.2019 року, явкою 11-30 год., маршрут машиніста 2019583 при прийнятті локомотива ВЛ8 128 на станції КРГ ППО виявлено ряд несправностей, про що складено Акт, а тому вони змушені діяти згідно ст. 60 Конституції України і знаходитись, згідно ч.2 ст. 113 КЗпП України, у простої (призупення роботи) по вині роботодавця. Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 6, 7 Закону України «Про охорону праці» машиніст ОСОБА_1 та помічник машиніста ОСОБА_3 просять забезпечити їх роботою за своїм фахом, оплату, за час простою по вині роботодавця, проводити згідно чинного законодавства.

Відповідно до заяви, наданої машиністом ОСОБА_1 та помічником машиніста ОСОБА_4 начальнику ТЧ-2, зазначено, що 08.01.2019 року, явкою 11-00 год., маршрут машиніста 2042312 при прийнятті локомотива ВЛ8 855 на станції КРГ ППО виявлено ряд несправностей, про що складено Акт, а тому вони змушені діяти згідно ст. 60 Конституції України і знаходитись, згідно ч.2 ст. 113 КЗпП України, у простої (призупення роботи) по вині роботодавця. Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 6, 7 Закону України «Про охорону праці» машиніст ОСОБА_1 та помічник машиніста ОСОБА_4 просять забезпечити їх роботою за своїм фахом, оплату, за час простою по вині роботодавця, проводити згідно чинного законодавства.

Відповідно до заяви, наданої машиністом ОСОБА_1 та помічником машиніста ОСОБА_5 начальнику ТЧ-2, зазначено, що 15.01.2019 року, явкою 08-30 год., маршрут машиніста 2084582 при прийнятті локомотива ВЛ8 506 на станції КРГ ППО виявлено ряд несправностей, про що складено Акт, а тому вони змушені діяти згідно ст. 60 Конституції України і знаходитись, згідно ч.2 ст. 113 КЗпП України, у простої (призупення роботи) по вині роботодавця. Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 6, 7 Закону України «Про охорону праці» машиніст ОСОБА_1 та помічник машиніста ОСОБА_5 просять забезпечити їх роботою за своїм фахом, оплату, за час простою по вині роботодавця, проводити згідно чинного законодавства.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення середньої заробітної плати за час простою та вимушеного прогулу, позивач посилався на те, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток, а не посадовий оклад.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час простою у січні місяці 2019 року у сумі 2078 грн. 88 коп. та середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у січні 2019 року у сумі 1469 грн. 48 коп.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Згідно частини третьої статті 84 КЗпП України, у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

У статті 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил (частина перша статті 142 КЗпП України).

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 23 жовтня 2007 року № 257/06/187-07, на час простою не з вини працівника оформлюється акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та наказ власника або уповноваженого ним органу. Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі.

Згідно з частинами першої-третьої статті 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил статті 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.

Тлумачення статті 34, 113 КЗпП свідчить, що при запровадженні простою за ініціативи роботодавця та за відсутності вини працівника на роботодавця покладено обов`язок здійснювати оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Тобто при простої не відбувається зміна діючих умов оплати праці в бік погіршення, оскільки розмір окладу залишається незмінним, про що зазначено в Постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 320/3303/16-ц.

Крім того, положеннями частини третьої статті 113 КЗпП України передбачено збереження середньої заробітної плати лише за час простою, викликаного виробничою ситуацією, тобто ситуацією пов`язаною з поведінкою відповідача, щодо здійснення ним виробництва, та створення внаслідок такого виробництва небезпеки для життя та здоров`я позивача та оточуючих людей.

Однак, в матеріалах справи відсутні акти щодо фіксації простою АТ «Українська залізниця» за наявності виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища саме з вини відповідача, як і не було видано наказу щодо простою з вини відповідача за наявності виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища, натомість матеріали справи містять відомості про те, що проведення розрахунку заробітної плати з ОСОБА_1 було здійснено у відповідності кількості годин простою не з вини працівника 51 годин 50 хвилин з розрахунку годинної тарифної ставки, встановленої йому на посаді машиніста електровозу, тому в даному випадку відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час простою за наявності виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища саме з вини відповідача, відповідно до вимог ч. 3 ст. 113 КЗпП України, та як наслідок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону праці», працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров`я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов`язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації, за необхідності, підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці.

Отже, оскільки в даному випадку суду не доведено наявність виробничої ситуації, небезпечної для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища саме з вини відповідача, як роботодавця, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні Акти щодо фіксації простою АТ «Українська залізниця» 03.01.2019 року, 04.01.2019 року, 08.01.2019 року та 15.01.2019 року, також не було видано наказу щодо простою, позивачу підприємством відповідача було проведено розрахунок заробітної плати у відповідності до кількості годин з розрахунку тарифної ставки, заслуговують на увагу.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача про стягнення середньої заробітної плати за час простою та вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, що колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, який звільнений від сплати судового збору за подання позову, судовий збір сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 грн. необхідно компенсувати відповідачу за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середньої заробітної плати за час простою та вимушеного прогулу відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: