Справа № 133/3630/20
Провадження № 22-ц/801/984/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 рокуСправа № 133/3630/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участю секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 22 лютого 2021 року в м. Козятині суддею цього суду Пєтуховою Н. О., зі складанням його повного тексту 03 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину за законом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 мати ОСОБА_4 , який був чоловіком позивача та фактично прийняв спадщину після смерті матері на 1/2 частку житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , проте право власності на спадщину за життя не оформив. Іншу 1/2 частину вказаного будинку успадкувала ОСОБА_2 сестра ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Позивач в шестимісячний строк з дня смерті чоловіка прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори, проте, оформити її не може у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказану частку житлового будинку, про що свідчить відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

Пославшись на викладене та на положення ст. ст. 1216, 1218, 1225 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом право на 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 лютого 2021 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, пославшись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов, проте ОСОБА_2 подала до апеляційного суду заяву про визнання позову.

За приписами ч. ч. 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, згідно з ч. 2 наведеної норми процесуального права до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.

В судове засідання, призначене в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 не з`явилась, водночас у заяві про визнання позову просила проводити апеляційний розгляд без її участі (а. с. 76).

Колегія суддів звертає увагу, що ухвалення судового рішення про задоволення позову в порядку, визначеному статтею 206 ЦПК України, за заявою відповідача, поданою поза межами судового засідання, без встановлення особи заявника, не роз`яснивши наслідки визнання позову у цивільному судочинстві, суперечить положенням процесуального закону, отже, в силу статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен здійснити розгляд справи, встановиш усі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного суду у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 766/22622/18.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. (ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_5 (а. с. 20).

Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 18 жовтня 1979 року уклала шлюб з ОСОБА_6 , її прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_7 (а. с. 19).

29 серпня 1987 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_8 , прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а. с. 8).

Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 з 26 липня 1988 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с. 4-6).

23 листопада 1994 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким усе своє майно /житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 на присадибній ділянці розміром 0,31 га/, де б воно не було і з чого воно б не складалось і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а. с. 50).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12).

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25 березня 2009 року визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті її матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованого по АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням встановлено, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину в установлений законом шестимісячний термін, після смерті ОСОБА_3 , є ОСОБА_2 (а. с. 13).

04 вересня 2012 року на підставі рішення Сокілецької сільської ради 4 сесії 6 скликання від 14 липня 2011 року ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯМ № 446861 на право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 11).

17 вересня 2013 року ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт на одноквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідно до якого станом на 28 вересня 2009 року власником Ѕ частини цього будинку є ОСОБА_2 (а. с. 15).

29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Козятинської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, у якій зазначила, що на день смерті спадкодавця - ОСОБА_4 , залишилось спадкове майно, яке складається з Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 , яке вона прийняла згідно з п. 3 ст. 1268 ЦК України (а. с. 31-32).

29 жовтня 2019 року Козятинською державною нотаріальною конторою Вінницької області видано довідку № 1205/0116 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , (який прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не оформив своїх спадкових прав), який на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , після якого відкрита спадкова справа за № 239/2019 року. Спадкоємцем за законом, згідно даної спадкової справи, є: дружина померлого ОСОБА_1 (а. с. 10).

04 вересня 2020 року Козятинською державною нотаріальною конторою Вінницької області постановою № 644/02-31 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який належить її чоловіку ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9).

Статтею 524 ЦК УРСР, тут і далі у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_3 , встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини.

Статтею 534 ЦК УРСР визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За приписами ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Частино 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України встановлено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України, тут і далі у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_4 , спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину.

Статтею 1296 ЦК України визначено право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

У пункті 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

На підставі викладеного вище та встановлених у справі обставин, зокрема того, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 є спадкоємицею за законом майна свого померлого чоловіка, проте не надала доказів її звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у визначений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк із дня смерті спадкодавця, суд першої інстанції, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 13 ЦПК України, дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено факт прийняття спадщини у вказаному у її позові порядку, тому відсутні підстави для визнання за нею права власності на частину домоволодіння, що залишилась після смерті її чоловіка саме з наведених у позові підстав.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв визнання позову ОСОБА_2 , оскільки за приписами ст. 206 ЦПК України визнання відповідачем позову не може суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб, проте позов по суті заявлених вимог є недоведеним, а його задоволення з вказаних підстав суперечитиме положенням цивільного законодавства щодо спадкування.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач прийняла спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України апеляційний суд відхиляє, оскільки в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори в шестимісячний строк з дня смерті чоловіка, проте не змогла оформити спадкові права у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, проте жодних обґрунтувань щодо постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не наводила, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів цього у їх сукупності не надала. Натомість згідно з ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що у випадку наявності підстав, передбачених положеннями ч. 3 ст. 1268 ЦК України, ОСОБА_1 не позбавлена права звернутись до суду з позовом про визнання права на спадкове майно після смерті свого чоловіка як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Крім того, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 18 травня 2021 року.