Справа №760/742/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального межрегіонального управління міністерства юстиції про зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

14 січня 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального межрегіонального управління міністерства юстиції про зобов`язання вчинити певні дії, у якому просив зобов`язати відповідача усунути позивачу перешкоди у користуванні майном шляхом звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що у липні 2019 року мав намір продати належну на праві власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Від приватного нотаріуса дізнався про неможливість відчужити нерухоме майно у зв`язку з тим, що на все майно, яке належить ОСОБА_1 , накладено арешт із забороною відчуження вказаного майна.

Згідно бази даних АСВП та відповіді на запит від 15 липня 2019 року, на виконанні в Оболонському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві перебував на виконанні виконавчий лист №1-901 від 13.03.2003 року про стягнення з ОСОБА_1 штрафу на користь держави в розмірі 1700,00 грн. Районним відділом ДВС Мінського РУЮ (нині Оболонський РВ ДВС) накладено арешт на майно позивача відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 квітня 2003 року.

Матеріали виконавчого провадження, в якому було винесено постанову про арешт та накладено заборону на його відчуження знищені.

Положення КПК України та ЦПК України не встановлюють порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів ДВС, їх посадових осіб щодо виконання судового рішення щодо штрафу у кримінальному провадженні. Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у ЗУ «Про виконавче провадження».

Оскільки вимоги про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають із цивільних правовідносин та можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції, позивач звернувся до суду з означеними вимогами.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 14.01.2020 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 15.01.2020 р. відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, заяву просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. причини неявки та / або неможливості розгляду справи суд не повідомив.

За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад, а також пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа №1-901, виданого 13 березня 2003 року Деснянський районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 1700 грн. в дохід держави, накладено арешт на все майно, яке належить позивачу - ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із існуючим арештом, представник позивача просив його зняти.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині штрафу, був Закон України «Про виконавче провадження» 1999 року.

Згідно до частини першої статті 3 цього Закону (у редакції на час накладення арешту на майно позивача) підлягали виконанню вироки, ухвали і постанови судів у кримінальних справах у частині майнових стягнень.

Встановлено, що виконавчий лист №1-901, виданий 13 березня 2003 року Деснянським районним судом м. Києва на виконання ухвали апеляційного суду м. Києва, якою змінено вирок Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2002 року щодо ОСОБА_1 , пом`якшено засудженому покарання призначивши його у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 535 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.

Органи, особи, які виконують судове рішення, повідомляють суд, який постановив судове рішення, про його виконання.

Проте положеннями КПК України не встановлено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб щодо виконання судового рішення у кримінальному провадженні.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень(нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів встановлено інший порядок судового провадження.

З огляду на те, що у відділі державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №1-901, виданого 13 березня 2003 року Деснянський районним судом м. Києва на виконання вироку в частині майнового стягнення з позивача, а не на виконання судового рішення у цивільній справі, позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Натомість статтею 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналіз наведених правових положень у сукупності з обставинами цієї справи дають підстави для висновку, що спір з приводу оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого судом у кримінальній справі, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки КПК України не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб.

Подібних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 757/61236/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 824/297/18-а, від 19 червня 2019 року у справі №383/493/18, які у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином ОСОБА_1 як учасник виконавчого провадження на підставі положень статті 287 КАС України має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі зазначеного провадження у справа підлягає закриттю з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України з роз`ясненням позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Суд роз`яснює, що за наслідками закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається(ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 255, 256, 260-261, 353-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального межрегіонального управління міністерства юстиції про зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С.І. Кушнір