КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/5413/14-ц
Провадження № 2/488/21/21 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.04.2021 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

в складі : судді Лазаревої Г.М.,

при секретарі Криницькій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, ДП Миколаївське лісове господарство до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконним та скасування п. 75 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 01.10.2009 року, пунктів 33, 33.2 розділу 4 рішення міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу, державного акту, зобов`язання повернути земельну ділянку,

В с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство», в обґрунтування якого вказав наступне.

Пунктом 75 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 38/30 від 01.10.2009 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Пунктами 33 та 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25.06.2010 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаних рішень, ОСОБА_1 отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904550 від 19.08.2010 року, з кадастровим номером :05:031:0047.

В подальшому, 01.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір № 2178 купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, згідно якого остання стала власником цієї земельної ділянки, та отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611624 від 22.12.2010 року.

Крім того, 17.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за № 1653, посвідчений приватним нотаріусом Ласурією С.А.

Позивач вважає, що рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та із перевищенням повноважень Миколаївської міськради та, уточнивши позовні вимоги, просить:

- визнати причини пропуску строку для звернення до суду із позовом поважними та поновити строк позовної давності;

- визнати незаконним та скасувати п. 75 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 38/30 від 01.10.2009 року;

- визнати незаконним та скасувати пункти 33 та 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25.06.2010 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 2178 від 01.09.2010 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904550 від 19.08.2010 року, який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 1 000 кв.м. з кадастровим номером :05:031:0047, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з передачею її у постійне користування ДП "Миколаївське лісове господарство".

В обгрунтування позову зазначив, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, розпорядження якими здійснюється виключно органами державної виконавчої влади, а не органами місцевого самоврядування. Крім цього, земельна ділянка на момент прийняття оспорюваних рішень відносилась до складу земель державного лісового фонду урочища "Жовтневе" та перебувала у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство", не вилучалась у нього в установленому законом порядку, обов`язкова державна експертиза проекту землеустрою не проводилась.

Посилаючись на викладене, прокурор просив позов задовольнити.

В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав, просив задовольнити позов.

Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації надав заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник позивача - ДП "Миколаївське лісове господарство" подав заяву про слухання справи у його відсутність та письмові пояснення, у яких підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача - Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, у матеріалах справи міститься заява представника відповідача про визнання позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання по справі неодноразово не з`являлися, про час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином, причини їх неявки суду невідомі.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідачка набула право власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку.

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання свого представника не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Законом встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Виходячи із такого, суд робить висновок, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Таким чином, і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках:

1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, постанова Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16).

Аналізуючи докази, надані представником відповідача, та інші зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що вони жодним чином не доводять того, що Миколаївська обласна державна адміністрація чи ДП "Миколаївське лісове господарство" довідались або могли довідатись про наявність оскаржуваних ними рішень Миколаївської міської ради раніше, ніж до проведення прокурорської перевірки у серпні 2014 року.

Крім цього, відповідно до положень статті 19 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) перевірка відповідності актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам є предметом прокурорського нагляду. Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора.

Положення зазначеного Закону не зобов`язували прокурора здійснювати перевірку додержання законів при винесені будь-якого рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, а лише за наявності для цього відповідних підстав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доводи відповідач ОСОБА_2 щодо можливості прокурора довідатись про порушення права державної власності на спірну земельну ділянку в момент винесення оскаржуваного рішення Миколаївською міською радою грунтуються виключно на їхніх припущеннях, що суперечить положенням ч. 6 ст. 81 ЦПК України .

Сам по собі факт присутності представника органів прокуратури на пленарному засіданні Миколаївської міськради під час прийняття нею оскаржуваних рішень, не є доказом обізнаності уповноважених органів держави про порушення її прав.

Оскільки Миколаївська обласна державна адміністрація не наділена наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності рішень Миколаївської міської ради, то у суду відсутні підстави вважати, що вона могла довідатись про порушення права державної власності раніше, ніж до проведення відповідної перевірки прокуратурою Корабельного району м. Миколаєва.

За таких обставин суд приходить до висновку, що прокурором не пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом, а через це не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин позовної давності та розглядає справу по суті спору.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із наявної у матеріалах справи копії рішення Миколаївської міськради № 38/30 від 01.10.2009 року вбачається, що пунктом 75 розділу 1 цього рішення ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Пунктом 33 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25.06.2010 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 1000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктом 33.2 цього ж рішення Миколаївської міськради ОСОБА_1 була надана у власність спірна земельна ділянка, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд.

На підставі вищевказаних рішень, ОСОБА_1 отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904550 від 19.08.2010 року, з кадастровим номером :05:031:0047. Даний Державний акт був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 80.

Із наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2178 від 01.09.2010 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А., вбачається що за цим договором ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611624 від 22.12.2010 року, який був виданий ОСОБА_2 , та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83.

В подальшому, 17.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу № 1653, посвідчений приватним нотаріусом Ласурією С.А., згідно якого власником спірної земельної ділянки став ОСОБА_3 , у зв`язку із чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 7375199 про право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку.

Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:031:0047 була надана ОСОБА_1 за рахунок земель, що віднесені до земель ДП «Миколаївський лісгосп» (квартал 43), і в установленому законом порядку вона не була виключена із земель лісового фонду. Дане підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: копією ситуаційного плану та експлікацією земельних угідь, оригіналами картографічних матеріалів, листом ВО «Укрдержліспроект» № 299 від 04.09.2014 р., абрисом кварталу 43 та іншими зібраними по справі доказами.

Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Стаття 1 ЛК України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються Земельним кодексом України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

За основним цільовим призначенням Земельний Кодекс України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт "е" частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет : складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт "б" частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду.

Відповідно до статей 317 та 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 31 ЛК України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 6 ст. 149 ЗК України право вилучати земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення надано обласним державним адміністраціям.

Проте, матеріалами справи встановлено, що питання про вилучення з постійного користування ДП "Миколаївське лісове господарство" спірної земельної ділянки зі складу урочища "Жовтневе" Миколаївською обласною державною адміністрацією не розглядалось та відповідне розпорядження з цього приводу не приймалось.

Крім цього, зі змісту листа ДП «Миколаївське лісове господарство» № 553 від 25.09.2014 року вбачається, що це підприємство, як належний користувач спірної земельної ділянки, не надавало свій висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, не відмовлялося від права постійного користування спірною земельною ділянкою і ця земельна ділянка в установленому порядку не вилучались у належного користувача ДП «Миколаївське лісове господарство».

Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що Миколаївською міськрадою передано у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку без її вилучення у ДП "Миколаївське лісове господарство" у встановленому законом порядку та фактично із зміною її цільового призначення.

Крім цього, ч. 4 ст. 20 ЗК України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 57 ЛК України (у відповідній редакції), зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась ОСОБА_1 для цілей, не пов`язаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав би бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

До того ж, ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" визначено, що обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення.

Із наявних у матеріалах справи письмових доказів вбачається, що обов`язкова державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки також не проводилась.

Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 статті 21 ЦК України).

Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника.

Отже, відсутність відповідного рішення держави в особі Миколаївської ОДА як уповноваженого органу означає, що відчуження спірної земельної ділянки відбулось без вираження волі власника.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.

Згідно зі ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, та за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, було вилучено у законного землекористувача - ДП Миколаївське лісове господарство земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, то суд вважає, що оспорювані прокурором пункти рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини другої цієї ж статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, - право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та державного акту про право власності на спірну земельну ділянку, виданого ОСОБА_1 , оскільки такі вимоги не є належним способом захисту прав власника спірної земельної ділянки.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Судом встановлено, що Миколаївська міська рада повноважень на розпорядження земельною ділянкою не мала, і остання вибула з володіння її власника поза волею останнього .

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

В и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 75 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 01.10.2009 року.

Визнати незаконними та скасувати пункти 33,33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25.06.2010 року.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку, площею 1000 кв.м. з кадастровим номером :05:031:0047, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту про право власності на земельну ділянку - відмовити.

Стягнути в прибуток держави з Миколаївської міськради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 480,38 грн. із кожного.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: Керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2, 54050, м. Миколаїв, пр. Богоявленський, 314.

Відповідач: Миколаївська міська рада, , 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_4 , АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Третя особа: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Суддя Г.М. Лазарева