СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/16804/19

пр. № 2/759/444/21

15 квітня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарях Слепець Є.Г., Проневич В.В., Доценко Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Києві у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: Київська міська рада (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36), Святошинська района у м. Києві державна адміністрація (03115, м. Київ, пр. Перемоги, 97) про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання втратившими право на користування житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання такими, що втратили право на користування жилим будинком АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 28.02.2002 року вона є власником земельної ділянки площею 805 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 згідно договору купівлі-продажу, 17.05.2002 року отримала Державний акт на право приватної власності на землю. Наразі за вказаною адресою зареєстровані відповідачі, які після пожежі в будинку перейшли проживати до своїх родичів. Наявність реєстрації місця проживання відповідачів за адресою земельної ділянки, яка є власністю позивача, порушує її права як власника земельної ділянки, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили задовольнити, пояснили, що на спірній земельній ділянці зареєстровані відповідачі, проте будинок, в якому вони проживали, згорів, після пожежі відповідачі перейшли проживати до родичів. В результаті пожежі будинок був зруйнований, в подальшому спроб відбудови будинку не було, по факту будинку не існувало на спірній земельній ділянці.

В подальшому представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у спосіб передбачений нормами ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї, судових повісток за адресами місця реєстрації. У відповідності до вимог ст. 278 ЦПК України відповідачам були також направлені всі матеріали позову з відповідними додатками до нього та запропоновано надати суду у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ували суду про відкриття провадження у справі відзив, чого зроблено ними так і не було.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, зважаючи на належне повідомлення відповідачів у справі про розгляд такої, згідно вимог ст. 128, 131 ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі.

Дослідивши надані суду докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 28.02.2002 року ОСОБА_1 купила у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 805 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить досліджений судом договір купівлі-продажу квартири земельної ділянки від 28.02.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Руденком В.О.

17.05.2002 року ОСОБА_1 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0805 га по АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.07.2005 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.04.2005 року скасовано, відмовлено в позові прокурора Святошинського району м. Києва про визнання недійсними державних актів про право власності на землю, виданих на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 від 28.02.2002 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та рішення Київської міської ради від 01.03.2003 року в частині відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_6 у приватну власність для будівництва та обслуговування будинку.

Згідно довідки № 9277 (И-2012) від 05.03.2012 року Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна станом на 24.02.2012 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 вільна від забудов. Згідно книг реєстрації право власності за даною адресою не зареєстровано.

Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки № 1127/08 від 20.08.2012 року, складеного Головним управлінням земельних ресурсів, земельна ділянка площею 0,0805 га за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2002 року, зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом КМНО Руденком В.О. за № 2020 із призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.07.2019 року земельна ділянка кадастровий номер :75:091:0031 площею 0,0805 га по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Як вбачається з листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.08.2019 року відповідно до результатів топографо-геодезичного вишукування, занесеного до містобудівного кадастру 30.07.2015 року та офтоплану м. Києва, виконаного за результатами аерофотозйомки 2013 року, в межах земельної ділянки з кадастровим номером :75:091:0031 відсутні будь-які будівлі.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 30.08.2019 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Згідно довідки ТОВ «Українське бюро технічної інвентаризації та оцінки майна» від 11.11.2019 року станом на 11.11.2019 року на земельній ділянці по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :75:091:0031) забудови відсутні.

Як вбачається з листа Департаменту з питань реєстрації від 19.12.2019 року згідно даних інформаційної системи «Реєстр територіальної громади м. Києва» за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано 4 особи. Реєстрація була здійснена у період з 1986 року по 1989 роки. Зняття з реєстрації місця проживання осіб у зв`язку зі знищенням будівлі законодавством не передбачено.

Частиною першою ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Суд з повагою та розумінням ставиться до сторони, яка намагається захистити своє право власності в даному випадку на земельну ділянку, проте зазначає, що обраний спосіб захисту має відповідати порушеному праву.

Так, позивач в даному позові зазначає, що є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :75:091:0031), що дійсно підтверджується належними та допустими доказами наявними у справі. Тоді як, відповідачі своєю реєстрацією в будинку та такій земельній ділянці, який насправді згорів, а тому відсутній на ній фактично, порушують її право власності на таку земельну ділянку, у зв"язку з чим і звернулася до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання втратившими право на користування житловим будинком.

Отже, позивач у захист свого земельного права просить суд захистити його через житлове. Зокрема, ставить вимогу про визнання відповідачів втратившими право на користування приватним житловим будинком, тоді як сама вказує, що такого будинку по факту не існує, оскільки такий знищено пожежею. Крім того, норм права підстав такої втрати відповідачами свого права на користування своєю власністтю сторона позивача не зазначає, лише наводить загільні норми, які регулюють питання власності, зокрема ст. ст. 317, 391 ЦК України. Слід вказати, що по факту позивач ставить вимогу про втрату права користування своїм майном влаників такого майна без припинення права таких на це майно, що не передбачено нормами на які посилається сторона позивача.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Отже, з огляду на вказані норми необхідно ставити питання про припинення права власності заявляючи про факт знищення майна та відповідно реєструвати у відповідних державних реєстрах таке припинення права власності, тоді як питання втрати права на користування житловим будинком стосується лише аспекту користування таким нерухомим майном, тоді як поняття власності складається з парва користування, володіння та розпорядження.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 319, 346, 349, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 76-81, 89, 95, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання втратившими право на користування житловим будинком, залишити без задоволення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Коваль О.А.