ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11894/20

Головуючий у першій інстанції Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/701/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Бечки Є.М., Євстафіїва О.К.,

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Комунальна установа «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, (суддя Маринченко О.А.), ухвалене у м. Чернігів, о 12 годині 41 хвилині, повний текст рішення складено 26.02.2021 року.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради, в якому просить визнати незаконним його звільнення з посади сторожа згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Обгрунтував позивач свій позов тим, що він з 19 жовтня 2017 року був прийнятий на посаду сторожа Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради. 20 вересня 2020 року позивача під підпис ознайомили з наказом № 36-осн «Про скорочення штату працівників» від 18 вересня 2020 року, згідно якого скорочується з 30 листопада 2020 року посада сторож 2 одиниці. Вказаний наказ був винесений на підставі наказу № 35-осн від 17 вересня 2020 року, яким було затверджено штатний розпис комунальної установи. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач грубо порушив вимоги трудового законодавства та процедуру скорочення штату працівників, не видав йому ні наказу про звільнення, ні трудової книжки, а лише в нічний час доби усно повідомив про звільнення. Також, відповідач порушив встановлений законом порядок звільнення, не дотримався вимог статті 49-2 КЗпП України та не запропонував йому іншої роботи, не запитав про наявну будь-яку у нього освіту. Крім того, відповідачем не приймалося рішення про зміни в організації роботи установи і фактично з вересня 2020 року не відбулося ніяких змін. При цьому, позивачу стало відомо, що на даний час охорону приміщення комунальної установи здійснює приватне підприємство і функції таких охоронців нічим не відрізняються від функцій, які виконував позивач як сторож.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи - Департамент сім`ї, молоді та спорту Чернігівської обласної державної адміністрації.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 до Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було дотримано всіх вимог закону щодо звільнення позивача, а саме: дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, займану позивачем посаду було вилучено зі штатного розпису, відповідачем у встановлений строк повідомлено позивача про скорочення штату та про майбутнє звільнення, вакантних посад, які б міг обіймати позивач, з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду роботи, на момент попередження позивача і до моменту звільнення, в установі не було, а тому суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено законно, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував при розгляді справи, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці та не приділив уваги наявним у матеріалах справи доказам, які не свідчать про зміну організації виробництва і праці. Судом також поза увагою залишено те, що на відміну від приватного підприємства, комунальне обмежене в своїх повноваженнях введенням змін в організації праці, змін структури. Такі підприємства зобов`язані діяти виключно в межах закону. Також ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми закону « Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», оскільки державою гарантується право особам з інвалідністю на працю та дотримання відповідних гарантій. Крім того, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції що про наявність вакантних посад на момент його звільнення він дізнався лише після звернення його до суду з позовом. Судом також не враховано на думку ОСОБА_1 , що трудову книжку йому вручали посеред ночі, а акти, були складені роботодавцем взагалі мають досить сумнівний характер, оскільки були підписані особою, яка не була присутня при врученні трудової книжки.

У відзиві на апеляційну скаргу Комунальна установа «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач вважає, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2021 року є законним, обґрунтованим, об`єктивним ухваленим з дотриманням усіх вимог норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Комунальна установа «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради зазначає, що відповідно до роз`ясень наданих у правовому висновку Верховного суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 735/9240/18, суд не повинен вирішувати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а повинен перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідної процедури. Що і було зроблено судом першої інстанції при розгляді даної справи. На думку відповідача при звільненні позивача не йшла мова про звільнення останнього з мотивів його хворобливого стану здоров`я, тим більше скорочено було дві посади сторожа, які існували на підприємстві, в жодному разі такі посади не вводяться і не плануються взагалі. Скорочення штату сторожів виникли не через забаганки керівництва чи органу управління установою, а через обставини, які мали місце протягом вже дуже тривалого часу.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції.

Так, матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з позивачем з 19.10.2017 року по 30.11.2020 року ( звільнений у зв`язку з скороченням на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України ). ( а.с. 12-14,95)

Наказом директора Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради № 35-осн «Про затвердження штатного розпису» від 17 вересня 2020 року було затверджено і введено в дію з 1 грудня 2020 року штатний розпис у кількості 33 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами (а.с. 36).

З копії штатного розпису, затвердженого 15 вересня 2020 року директором Департаменту сім`ї, молоді та спорту Чернігівської обласної державної адміністрації, який вводиться в дію з 01 грудня 2020 року, вбачається, що зі штату Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради виведено посаду сторожа 2 одиниці (а.с. 71-72).

Наказом директора Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради № 36-осн «Про скорочення штату працівників» від 18 вересня 2020 року, з 30 листопада 2020 року скорочено посаду сторож 2 одиниці, з метою приведення штату працівників установи у відповідність до затвердженого штатного розпису згідно наказу № 35-осн від 17.09.2020. Також, вказаним наказом доручено провідному фахівцю Медвідь Г.В. попередити працівників про звільнення 30 листопада 2020 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. З даним наказом ознайомлено під підпис двох сторожів, в тому числі і позивача (а.с. 35).

22 вересня 2020 року відповідачем до Державної служби зайнятості було подано звітність про заплановане масове вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці за формою № 4-ПН, згідно якої заплановано вивільнення 2 особи, посада сторож (а.с. 74).

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 письмово попереджено про скорочення штату працівників. Зокрема, попереджено, що 30 листопада 2020 року посада, яку він займає, підлягає скороченню. Також, повідомлено позивача про те, що на даний момент в установі відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачу для подальшого працевлаштування. Крім того, повідомлено, що у разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двохмісячного терміну попередження, вона буде запропонована позивачу у відповідності до чинного законодавства. Вказане попередження позивач отримав 24 вересня 2020 року, про що свідчить його підпис (а.с. 73).

06 листопада 2020 року Комунальною установою «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради було складено довідку № 256 про те, що позивач не надав документи, які засвідчують його членство в Профспілкових організаціях (а.с. 75).

Відповідно до акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № 25-01-006/0598 від 09 листопада 2020 року, складеного інспектором праці Управління Держпраці у Чернігівській області Кульбако О.П., під час позапланового контрольного заходу порушення законодавства про працю в частині дотримання процедури звільнення ОСОБА_1 з боку керівництва Чернігівського обласного молодіжного центру документально не встановлено (а.с. 86-94).

27 листопада 2020 року позивачу за вих. № 261 було адресовано повідомлення про необхідність отримання 30 листопада 2020 року трудової книжки, у зв`язку із звільненням 30 листопада 2020 року (а.с. 96).

Згідно з актом від 27 листопада 2020 року, складеного працівниками Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради: інженером з охорони праці ОСОБА_2 , черговим адміністратором ОСОБА_3 , оператором звукового та протекційного устаткування ОСОБА_4 , провідним фахівцем ОСОБА_5 , сторож ОСОБА_1 у присутності вказаних осіб відмовився підписати повідомлення від 27.11.2020 № 261 про необхідність отримання трудової книжки. При цьому, повідомив, що без згоди свого адвоката нічого підписувати не буде (а.с. 97).

На підставі наказу № 53-к від 30 листопада 2020 року позивач звільнений з роботи з 30 листопада 2020 року в зв`язку із скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 95).

Також, 30 листопада 2020 року о 23.00 год. заступником директора Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради Котеленець О.О., провідним фахівцем-юрисконсультом Коноплею Ю.М. та провідним фахівцем ОСОБА_5 було складено акт про відмову у підписанні наказу про припинення трудового договору та отримання трудової книжки.

ОСОБА_1 не є членом первинної профспілкової організації Комунальної установи «Чернігівський обласний молодіжний центр» Чернігівської обласної ради.

У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2018 року в справі № 501/2482/15-ц (провадження № 61-757св17) зазначено, що «за правилами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 36, пунктом першим статті 40 КЗпП, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП, допускається, якщо не можливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2020 року в справі № 226/1660/18 (провадження № 61-7116св19) зазначено, що «однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо».

Згідно зі статтею 4 Конвенціі Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція), трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Таким чином суд першої інстанції встановив, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства та процедури звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва, а саме - скорочення штату працівників у зв`язку з переходом на нову організації охорони та збереження майна установи. Відповідачем доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявність необхідності змін в організації охорони установи та подальшого скорочення осіб, які були задіяні в цьому процесі. Позивача було завчасно попереджено про наступне звільнення, наявні посади, що були вакантними не були запропоновані ОСОБА_1 в зв`язку з тим, що ці посади вимагали наявність відповідної кваліфікації (вищої освіти), якої у позивача не було. Судом першої інстанції дослуджувалось питання можливості, установою працевлаштування позивача на наявні на момент звільнення вакантні посади.

За таких обставин суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції доводи аапеляційної скарги про порушення судом норм закону « Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», оскільки зазначений закон передбачає дотримання прав осіб з інвалідністю в тому числі трудових прав, щодо недопущення дискримінації при звільненні таких осіб, і не стосується права установи вирішувати організаційні питання здійснення своєї діяльності. Щодо відсутності осіб, які були зазначені в акті і не були присутніми під час вручення трудової книжки, то зазначена обставина не може бути підставою для поновлення позивача на роботі.

Також не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги стосовно вручення трудової книжки у нічний час та складання відповідних актів про відмову у її отриманні, оскільки за своєю специфікою робота охоронця полягає у виконанні трудових обов`язків саме у нічний час. Щодо відсутності осіб, які були зазначені в акті і не були присутніми під час вручення трудової книжки, то зазначена обставина не може бути підставою для поновлення позивача на роботі.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: