ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/783/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/3560/19 Категорія: 305010300 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Гончар Н.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

В обґрунтування позову вказував, що 09.10.2013 року слідчим відділом Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області розпочато кримінальне переслідування по обвинуваченню його ( ОСОБА_1 ) в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 та ч.1 ст. 125 КК України. Після завершення досудового розслідування, кримінальне провадження направлено до суду.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року у справі №703/2/114-к його (позивача ОСОБА_1 ) визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України та виправдано. Вказаний вирок вступив в законну силу 06.09.2016 року.

Також в обґрунтування позову вказує, що 09.10.2013 року слідчим органу досудового розслідування відомості про вчинення злочину внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002285, правова кваліфікація ч. 4 ст. 152 КК України та розпочате досудове розслідування по обвинуваченню (його ОСОБА_1 ) в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

10.10.2013 року по даному кримінальному провадженню прокурором Черкаської області призначено процесуального прокурора та йому (позивачу) оголошено про підозру в скоєнні вказаного злочину.

14.10.2013 року на підставі подання слідчого органу досудового розслідування під процесуальним керівництвом прокурора, Смілянським міськрайонним судом йому (позивачу) обрано запобіжний захід тримання під вартою та в залі суду взято під варту та етаповано в СІЗО м. Черкаси.

10.12.2013 року слідчим органу досудового розслідування відомості про вчинення злочину внесені в ЄРДР за № 0002727, правова кваліфікація ч. 1 ст. 125 КК України та розпочато досудове розслідування.

27.12.2013 року справи № 0002285 та № 0002727 об`єднані в одне провадження.

31.12.2013 року по справі складено обвинувальний акт по обвинуваченню його ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 152 та ч. 1 ст. 125 КК України, затверджено прокурором та направлено на розгляд до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

В подальшому, Смілянським міськрайонним судом відкрито провадження та розпочате судове слідство по справі №703/2/14-к, № 1-кп/703/41/14 та 13.08.2014 року, в ході судового розгляду справи прокурором змінено обвинувачення з ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 2 ст. 156 КК України, обвинувальний акт проголошено в судовому засіданні.

22.08.2014 року вироком Смілянського міськрайонного суду у справі № 703/2/14-к, (провадження № 1-кп/703/41/14) його - ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття призначеного покарання з визначенням іспитового строку, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Запобіжний захід тримання під вартою змінено на особисте зобов`язання до вступу вироку в законну силу та звільнено його з-під варти в залі суду.

В подальшому, постановою Апеляційного суду Черкаської області від 05.12.2014 року скасовано вирок Смілянського міськрайонного суду від 22.08.2014 року, справу скеровано на новий розгляд справи до суду першої інстанції. Запобіжний захід залишено особисте зобов`язання.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 06.01.2015 року матеріали у справі № 703/2/14-к (провадження № 1-кп/703/39/15) по його ОСОБА_1 обвинуваченню за ч. 2 ст. 156 КК України обвинувальний акт повернуто прокурору для усунення виявлених недоліків.

10.04.2015 року в кримінальному провадженні № 0002285 прокурором складено новий обвинувальний акт, яким йому ОСОБА_1 змінено обвинувачення з ч. 2 ст. 156 на ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 125 КК України та вручено його копію. Даний обвинувальний акт був направлений до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року у справі № 703/2/114-к (провадження № 1-кп/711/34/16) його ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України та виправдано за недоведеністю у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України та скасовано обраний йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06.09.2016 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року залишений без змін, а апеляційна скарга прокурора без задоволення.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року вступив в законну силу 06.09.2016 року.

За таких обставин вважає, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 10.10.2013 року по 06.09.2016 року, тобто 1029 діб, з яких: з 14 жовтня 2013 року по 22 серпня 2014 року 313 діб перебував під вартою в СІЗО м. Черкаси; з 22 серпня 2014 року по 06 вересня 2016 року незаконно засуджений, перебував під особистим зобов`язанням, і внаслідок незаконного кримінального переслідування, тримання його під вартою, та незаконного засудження йому була завдана значна шкода.

А тому, просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на його користь в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду 3000000 грн., з яких: 1000000 грн. внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та тривалого кримінального переслідування, 1000000 грн. внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою в СІЗО, 1000000 грн. внаслідок незаконного засудження.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що належним відповідачем у цій справі є держава , яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди).

Однак у даній справі єдиним відповідачем до якої пред`явлено позов є Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету.

Також судом вказано, що під час підготовчого судового засідання, а також в ході розгляду справи по суті суд з`ясовував у позивача та його представника питання суб`єктного складу, однак клопотань про залучення до участі в справі належного відповідача не було заявлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду незаконне, прийняте з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга, крім доводів викладених у позовній заяві мотивована тим, що у зв`язку з реформуванням МВС України припинено діяльність органу внутрішніх справ міліції. Таким чином орган досудового розслідування, який розслідував відносно нього кримінальне провадження не існує, а тому вважає, що належним відповідачем є держава Україна, оскільки відповідно до Конституції України, саме держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Державної казначейської служби України Ярош С.В. вказував, що п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року по справі №242/4741/16-ц визначено, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі №242/4741/16-ц).

Отже, стягнення коштів Державного бюджету України виконується виключно Казначейством, проте, залучення чи не залучення до участі у справі Казначейства чи Головного управління не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі.

Казначейство погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки, Казначейство не є порушником прав, свобод і законних інтересів апелянта, і відповідно до однієї з своїх функціональних повноважень проводить безспірне списання коштів Державного бюджету України на виконання рішення суду.

Щодо дій апелянта, що перешкоджали встановленню істини у справі при його притягненні до кримінальної відповідальності, то звернуто увагу, що ОСОБА_1 шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, що є підставою для відмови у відшкодуванні шкоди у порядку частини 4 статті 1176 ЦК України.

Також правом на подання відзиву скористалось Головне управління Національної поліції в Черкаській області, в якому зазначило, що з вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.082014 року у справі №703/2/14-к вбачається, що ОСОБА_1 визнав свою вину у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, у вчиненому щиро розкаявся та просив суворо не карати.

Доказів на підтвердження того, що самообмова стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, суду позивач не надав.

Отже, в матеріалах справи наявні не спростовані докази, що позивач ОСОБА_1 шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу та незаконному його затриманню.

Вказує, що погоджується з висновком суду першої інстанції в частині встановлення кола відповідачів, та відмовою у позові у зв`язку з незалученням відповідачем органу державної влади діями якого завдано шкоду особі.

Черкаська обласна прокуратура у поданому до суду відзиві зазначає, що під час досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_1 свою вину в інкримінованому йому злочину визнав повністю та щиро розкаявся, що підтверджується протоколом допиту підозрюваного від 10.10.2013 року, вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.08.2014 року. Крім того, захисник обвинуваченого ОСОБА_2 у запереченнях на апеляцію прокурора на вирок Смілянського міськрайонного суду від 22.08.2014 року підтвердив, що засуджений ОСОБА_1 визнав свою вину повністю і щиро розкаюється.

Звертає увагу, що доказів на підтвердження того, що самообмова, яка стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, суду позивач не надав.

З огляду на викладене, на думку прокуратури, відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 під час досудового слідства та протягом судового розгляду давав покази на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована в матеріалах кримінальної справи.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що слідчим відділом Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002285 по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України. В даному кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В подальшому, в даному кримінальному провадженні № 0002285 31.12.2013 року був складений обвинувальний акт, який направлений на розгляд до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.08.2014 року ОСОБА_1 визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України і йому призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття призначеного покарання з визначенням іспитового строку, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Запобіжний захід тримання під вартою змінено на особисте зобов`язання до вступу вироку в законну силу та звільнено з-під варти в залі суду.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 05.12.2014 року вирок Смілянського міськрайонного суду від 22.08.2014 року скасований, а справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції. Запобіжний захід ОСОБА_1 залишено особисте зобов`язання.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 06.01.2015 року обвинувальний акт, складений 13.08.2014 року у кримінальному провадженні № 0002285 відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 156 КК України повернутий прокурору Смілянської міжрайонної прокуратури для усунення виявлених недоліків.

В подальшому обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0002285 був направлений до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року у справі № 703/2/114-к (провадження № 1-кп/711/34/16) ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України та виправдано за недоведеністю у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України. Даним вироком одночасно скасовано обраний ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06.09.2016 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року залишений без змін, а апеляційна скарга прокурора без задоволення.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року вступив в законну силу 06.09.2016 року.

Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 року у справі №607/10144/18.

Враховуючи зазначене, період під слідством та судом ОСОБА_1 має бути обрахований з моменту вручення останньому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення і до дати винесення ухвали Апеляційного суду Черкаської області, яким залишено виправдувальний вирок без змін, тобто з 10.10.2013 року по 06.09.2016 року.

Період перебування позивача ОСОБА_1 під слідством та судом становить 1029 діб. Вказані обставини не заперечувалися сторонами у справі.

Крім того, в провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебувала цивільна справа №703/6540/14-ц (провадження № 2/703/76/15) за позовом Органу опіки та піклування Смілянської РДА Черкаської області, в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 12.03.2015 року у справі №703/6540/14-ц (провадження № 2/703/76/15) частково задоволено позов Органу опіки та піклування Смілянської РДА, в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Позбавлено ОСОБА_1 та ОСОБА_6 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь особи, яка буде опікуном чи закладу до якого буде передано неповнолітню ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі ј частини заробітку ( доходу ), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходу громадян для дитини відповідного віку, починаючи з 27.11.2014 року і до досягнення донькою повноліття (а.с. 17-19).

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на його користь в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду 3000000 грн., з яких: 1000000 грн. внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та тривалого кримінального переслідування, 1000000 грн. внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою в СІЗО, 1000000 грн. внаслідок незаконного засудження. При цьому даний позов пред`явлений до єдиного відповідача Державної казначейської служби України. Треті особи по справі: ГУНП в Черкаській області та Черкаська обласна прокуратура.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Разом з тим згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно із пунктом 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частинами п`ятою та шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

У пункті 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 202/6457/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Згідно з частиною першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не залучено до справи належного співвідповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Розгляд справи без залучення на стороні відповідача орган, дії якого, на думку позивача, призвели до завдання йому шкоди, є неможливим, оскільки призводить до порушення норм як процесуального, так і матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Судді: