29.04.2021 Справа № 756/9273/15-ц
Справа пр. № 2/756/60/21
ун. № 756/9273/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретарів судового засідання - Лісовенка О.О.,

Чепур Н.К.,

Ващенко М.О.,

учасники справи:

представник позивача - Прийма М.О.,

відповідач, яка також є законним

представником третьої особи ОСОБА_1 ,

- ОСОБА_2 ,

представники відповідача - ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

представник третьої особи - ОСОБА_5 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтовував тим, що 01 березня 1977 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих йому видано ордер на право заняття з сім`єю: дружиною ОСОБА_8 , сином ОСОБА_7 і донькою ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_9 народилася донька ОСОБА_2 . Місце проживання дитини було зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла, а ОСОБА_2 була передана на виховання в сім`ю опікуна ОСОБА_10 .

Як стверджував позивач, з цього часу його онука ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

З цих підстав, покликаючись на норми ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, ОСОБА_6 просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року відкрито провадження у справі № 756/9273/15-ц за позовом ОСОБА_6 .

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року заочне рішення суду скасоване та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2016 року цивільну справу № 756/9273/15-ц за позовом ОСОБА_6 передано на розгляд судді Тітову М.Ю.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2019 року цивільну справу № 756/9273/15-ц за позовом ОСОБА_6 передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позовну заяву ОСОБА_6 до суду не подала.

Залучені судом до участі справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_7 , Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація пояснення щодо позову ОСОБА_6 до суду не подали. Законний представник третьої особи ОСОБА_1 пояснення щодо позову ОСОБА_6 до суду не подала.

Третя особа ОСОБА_7 за час розгляду справи судом помер.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, окрім доводів, які були наведені у позовній, зазначила, що рішенням Мінського районного суду м. Києва від 25 лютого 1994 року ОСОБА_9 позбавлено батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Мінської районної ради народних депутатів від 17 січня 1995 року над малолітньою ОСОБА_2 встановлено опіку та призначено її опікуном ОСОБА_10 .

Дитина постійно проживала з опікуном за адресою: АДРЕСА_2 , а право користування квартирою АДРЕСА_1 зберігалось за нею згідно з розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 23 травня 2007 року № 441.

14 листопада 2010 року відповідач досягла повноліття і право користування спірним житловим приміщенням зберігалось за нею до 14 травня 2011 року. За цей час ОСОБА_2 не цікавилась житлом, не намагалась вселитись, не вчиняла жодних дій, спрямованих на поновлення своїх житлових прав.

У судовому засіданні представники відповідача заперечували проти позову ОСОБА_6 , стверджували що їх довіритель не втрачала інтересу до квартири АДРЕСА_1 , де було зареєстроване її місце проживання, а відсутність ОСОБА_2 викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, створеною позивачем та третьою особою ОСОБА_7 , які не визнають права відповідача на користування спірною квартирою, перешкоджають у користуванні нею, не надають ключів від замків у вхідних дверях.

Представники ОСОБА_2 зазначили, що відповідач добровільно не залишала квартиру АДРЕСА_1 , нікому не повідомляла про намір змінити місце реєстрації місця проживання чи відмовитись від права користування згаданим житлом. Відповідач неодноразово намагалась потрапити у квартиру АДРЕСА_1 , проте ОСОБА_6 чинив їй перешкоди. Для захисту своїх прав ОСОБА_2 09 вересня 2010 року зверталась до житлово-експлуатаційної дільниці № 512 та паспортного столу Оболонського району. Також відповідач зверталася до Оболонського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві.

Також представники ОСОБА_2 вказали на те, що у спірній квартирі зареєстроване місце проживання малолітньої доньки відповідача ОСОБА_1 .

У судове засідання 29 квітня 2021 року представник позивача не з`явилася, подала до суду заяву, в якій вона відмовилась від допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , просила суд розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги ОСОБА_6 - задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судове засідання 29 квітня 2021 року не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності та відсутності відповідача, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 - відмовити.

У судове засідання 29 квітня 2021 року представник третьої особи Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за відсутності її представника.

За таких обставин суд ухвалив продовжити розгляд справи за відсутності сторін, їх представників та третіх осіб.

Заслухавши вступні слова учасників справи, показання свідка ОСОБА_10 , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку.

За приписами ст. 52 ЖК Української РСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (ч. 1 ст. 58 ЖК Української РСР).

На підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 11 лютого 1977 року № 148 виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих 01 березня 1977 року ОСОБА_6 видано ордер на право заняття з сім`єю: дружиною ОСОБА_8 , сином ОСОБА_7 і донькою ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 7, 27).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 народила доньку ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 113).

14 грудня 1992 року місце проживання дитини було зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 9, 114).

Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 25 лютого 1994 року у справі № 2-33/1994 ОСОБА_9 позбавлено батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 110).

17 січня 1995 року за рішенням виконавчого комітету Мінської районної ради народних депутатів № 18 ОСОБА_10 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 112). З цього часу дитина мешкала в сім`ї опікуна за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати ОСОБА_2 . ОСОБА_9 померла (т. 1, а. с. 11).

Як стверджував позивач, його онука ОСОБА_2 постійно проживала з опікуном ОСОБА_10 , а тому втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

З`ясовуючи наявність чи відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , суд виходить з такого.

Ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За приписами ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17.

При цьому за змістом СК України у випадку позбавлення батьків батьківських прав відносно їх дитини зв`язки з іншими членами сім`ї, зокрема бабою і дідом, не припиняються.

За положеннями ч. 6 ст. 167 СК України дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього.

Нормою п. 3 ч. 1 ст. 247 СК України дитина, над якою встановлено опіку або піклування, гарантовано право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 248 СК України дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Ч. ч. 1, 3 ст. 25 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.

У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 23 травня 2007 року № 441 за ОСОБА_2 збережено право користування квартирою АДРЕСА_1 та заборонено вчинення будь-яких правочинів стосовно цього житла без дозволу органу опіки та піклування (т. 1, а. с. 111).

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Так, п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР визначено, що за дитиною зберігається жиле приміщення на період влаштування її на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

З огляду на викладене ОСОБА_2 мала право на збереження за нею права користування квартирою АДРЕСА_1 до 14 травня 2011 року.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 571/1292/17).

Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 571/1292/17 зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 571/1292/17).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст. 71 ЖК Української РСР строки.

На підтвердження факту непроживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 понад строк, встановлений ст. 71 ЖК Української РСР, позивач надав акт про непроживання за місцем реєстрації від 22 травня 2015 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 (т. 1, а. с. 8). У цьому акті вказано, що відповідач не проживає у спірному житлі з 14 грудня 1992 року.

Однак сам факт непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що між ОСОБА_6 та його онукою ОСОБА_2 склались конфліктні відносини, позивач чинив відповідачеві перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Також у справі міститься лист ОСОБА_2 начальнику житлово-експлуатаційної дільниці № 512 та паспортного столу Оболонського району від 09 вересня 2010 року, в якому відповідач зазначає, що ОСОБА_6 не впускає її у спірне житло, а тому вона позбавлена можливості проживати у квартирі АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 55).

У 2012 році ОСОБА_2 зверталася до Оболонського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві з приводу того, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 56).

Ураховуючи викладене, суд вважає, що відповідач не проживала у спірному житлі понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки з поважних причин, позаяк між нею та її дідом ОСОБА_6 склались конфліктні відносини, унаслідок чого останній чинив перешкоди ОСОБА_2 у проживанні у квартирі АДРЕСА_1 .

За таких обставин відповідач не може вважатись такою, що втратила право користування квартирі АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук