Дата документу 27.04.2021 Справа № 333/2295/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/2295/19 Головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
Провадження № 22-ц/807/1209/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Комунального підприємства «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради у м. Запоріжжя, державний реєстратор Комунального підприємства «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради у м. Запоріжжя Осєнняя Маргарита Вікторівна про скасування запису про право власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради у м. Запоріжжя, державний реєстратор Комунального підприємства «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради у м. Запоріжжя Осєнняя М.В. про скасування запису про право власності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що йому, на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до іпотечного договору від 26 квітня 2007 року, вищевказаний будинок було передано в іпотеку відповідачу АТ «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором відновлювальної кредитної лінії № 061М/07 від 26 квітня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк».

03 квітня 2019 року позивачу стало відомо про те, що діючи на підставі статті 4 іпотечного договору, відповідач - АТ «Укрсоцбанк» зареєстрував за собою право власності на майно, в порядку позасудового врегулювання, передбаченого ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

ОСОБА_1 вважав, що банк безпідставно звернув стягнення на предмет іпотеки, оскільки окремого договору про відчуження або задоволення вимог з банком він не укладав, згоди на відчуження квартири не надавав.

ОСОБА_1 також зазначав, що банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки і за результатами розгляду Комунарським районним судом м. Запоріжжя справи № 2-1408/2010-ц позов банку задоволено. Таким чином, банк скористався своїм правом, звернувши стягнення в один із передбачених договором іпотеки способів. Проте, банк, без його згоди як іпотекодавця, використав ще один спосіб звернення стягнення і зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, всупереч того, що на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (стаття 1). Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що не отримував жодних поштових повідомлень про вчинення дій щодо реєстрації права власності банком.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд скасувати запис про право власності № 29446822, вчинений 12 грудня 2018 року державним реєстратором КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради у м. Запоріжжя Осєннєю М.В. щодо реєстрації права приватної власності на 1/1 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк».

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року позов задоволено.

Скасовано запис про право власності № 29446822, вчинений 12 грудня 2018 року о 13:47:35 годині державним реєстратором Філії КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради у м. Запоріжжі Осєннєю М.В. щодо реєстрації права приватної власності на 1/1 частини житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа - Банк» було порушено право власності позивача шляхом відчуження належного йому майна без згоди позивача, а у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказаний у позові будинок враховуючи положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року заяву АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року залишено без задоволення.

АТ «Альфа-Банк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просять скасувати заочне Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» зазначають, що суд першої інстанції, виходив з того, що, зважаючи на законодавство, що діяло на момент укладання договору іпотеки, відповідач - державний реєстратор без жодних на те підстав застосував зворотню дію закону, чим порушив норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» що діяла на момент укладання договору, норми статті 5 Цивільного кодексу України. Однак, Відсутність у ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 23.02.2006 р. посилання на договір іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, як на самостійну правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем свого права на набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки згідно з ч.2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», як у редакції від 23.02.2006 р. так і в редакції після внесення змін Законом України № 800-УІ, відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2012 року (справа № 21-236а12), від 24 травня 2017 року (справа № 6-12388цс16) від 30 березня 2016 року (справа № 6-1851цс15) та постановах Верховного Суду від 323 січня 2018 року (справа № 760/16916/14-ц, провадження № 61-1727св17), від 31 січня 2018 року (справа № 910/6592/26).

Щодо повідомлення Іпотекодавця АТ «Альфа-Банк» посилаються на постанови Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 755/5961/16-ц) від 04 липня 2018 року (справа № 522/2732/16-ц), та висновок Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року (справа № 757/13243/17), відповідно до якого належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. АТ «Альфа-Банк» зазначають, що було надіслано письмове повідомлення іпотекодавцю, та в подальшому надано їх реєстратору. Позивач ухилявся від отримання вимоги, внаслідок чого остання повернулась відправнику, що є належним доказом повідомлення Позивача.

Посилання суду першої інстанції на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» скаржник вважає помилковими, оскільки в даному випадку, Іпотекодавці вже надали іпотекодержателю АТ «Укрсоцбанк» згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя (п.4.5.3 Іпотечного договору) шляхом підписання договору іпотеки. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року (справа № 61-5939 св 19), від 18 грудня 2019 року (справа № 61-4267св18), від 15 січня 2020 року (справа № 61-47421св18). Отже, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Крім цього, АТ «Альфа-Банк» зазначають, що позивачем не наданого жодного допустимого доказу (довідка про склад сім`ї, довідка про місце проживання, тощо) на підтвердження власної Позиції. Інформаційна довідка, що міститься в матеріалах справи відображає інформацію за критерієм «адреса проживання», що не виключає можливість наявності у Позивача іншого майна. Обов`язок на доведення відсутності іншого житла покладається саме на сторону позивача.

АТ «Альфа-Банк» також вважають невірно обраний позивачем спосіб захисту, оскільки з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи Позивача про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення його порушеного права є помилковими. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

26 квітня 2021 року на адресу апеляційного суду від АТ «Альфа-Банк» надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі їх представника (а. .с. 232-234).

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 219, 224-231), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, встановлено судом першої інстанції та визнається учасниками справи, що ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 14 грудня 2004 року за реєстровим номером № 4-2060, на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 .

26 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого, в свою чергу є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної ліній № 061М/07 (а.с. 8-12).

Згідно іпотечного договору від 26 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 927, вищевказане нерухоме майно було передано в іпотеку відповідачу АТ «Укрсоцбанк» в якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором відновлювальної кредитної лінії № 061М/07 від 26 квітня 2007 року (а.с. 4-6).

Згідно з пунктами 2.4.3, 2.4.5, 2.4.6, 2.4.7 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем за цим договором та/або позичальником за договором кредиту задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, відповідно до чинного законодавства України, погасити заборгованість позичальника за договором кредиту, а також витрати на здійснення вимог забезпечених іпотекою. У разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України. Достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником зобов`язань забезпечених договором кредиту.

Згідно п. 4.6 іпотечного договору, сторони домовились, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів:

4.6.1. на підставі рішення суду; або

4.6.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або

4.6.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; або

4.6.4. шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій собі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або

4.6.5. шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

11 квітня 2008 року АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до Договору відновлювальної кредитної ліній № 061М/07 від 26 квітня 2007 року (а.с. 13).

Також, 11 квітня 2008 року АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до іпотечного договору від 26 квітня 2007 року (а.с. 7).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2010 року задоволено позов АКБ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на жилий будинок, загальною площею 60,1 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 623 кв.м та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 202000 грн., з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АКБ «Укрсоцбанк» по Договору відновлюваної кредитної лінії № 061М/07 від 26 квітня 2007 року в загальному розмірі 143314,49 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «Укрсоцбанк» в особі Запорізького відділення Донецької обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» судовий збір в розмірі 1433,13 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 03 квітня 2019 року з витягу з реєстру речових прав та обтяжень він дізнався про те, що державним реєстратором Комунального підприємства «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради у м. Запоріжжя Осєннєю М.В. 12 грудня 2018 року здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44642181 від 14 грудня 2018 року, про реєстрацію права власності на жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк».

Так, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за АТ «Укрсоцбанк» 12 грудня 2018 року було зареєстроване право власності на житловий будинок на підставі договору іпотеки від 26 квітня 2007 року (а.с. 15-16).

Судом першої інстанції встановлено, що жодних поштових повідомлень про вчинення дій щодо реєстрації права власності за банком, ОСОБА_1 не направлялося.

При цьому, доводи апеляційної скарги що Банком було направлено на адресу Позичальника вимогу кур`єром, однак позивач ухилявся від її отримання, внаслідок чого вимога повернулась відправнику, не приймається колегією суддів, оскільки на підтвердження зазначеного відповідачем не надано жодних доказів.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Судами першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , повністю підпадає під вимоги зазначеного Закону, оскільки його площа дорівнює 60,1 кв.м. та він є єдиним житлом ОСОБА_1 , отже, на нього не може бути звернуто стягнення. При цьому, АТ «Альфа-Банк» вказану обставину не спростовано.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Системний аналіз положень статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 2 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмета іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже, зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зважаючи на наведене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тимчасова заборона примусового стягнення на майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом в іноземній валюті, діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кредит є споживчим, наданий в іноземній валюті, тому на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року, справа № 726/1538/16-ц, провадження № 14-111цс19.

Доводи заявника про те, що у цій справі відсутні будь-які підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», і відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

У вказаній справі у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) позивачем були заявлені вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, відтак, доводи касаційної скарги про обрання позивачем неналежного способу захисту є безпідставними.

Так, колегія суддів також зазнає, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що станом на дату укладання сторонами спору договору іпотеки редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» не містила та не передбачала можливості застосування такої інституції, як іпотечне застереження, а відтак, не можна стверджувати, що між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» була узгоджена умова про можливість звернення стягнення на спірне іпотечне майно у спосіб реалізації іпотечного застереження.

Такі висновки не узгоджуються зі змістом положень статті 36 та статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) у їх поєднанні, з аналізу яких вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом, що в тому числі підтверджується правовою позицією, викладеною у постановах Верховного суду України від 10 жовтня 2011 року у справі № 21-131а11 та від 18 вересня 2012 року у справі № 21-236а12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №915/297/17 та від 31 липня 2018 року у справі 826/9658/15 (адміністративне провадження №К/9901/3238/18).

З урахуванням умов укладеного між сторонами іпотечного договору, якими передбачено можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 37 Законом України «Про іпотеку», ПАТ «»Укрсоцбанк» мало право у досудовому порядку задовольнити свої вимоги шляхом реєстрації свого права власності на предмет іпотеки на підставі вказаного застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, помилковість наведеного висновку не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки, установивши факт порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, суд першої інстанції, у належний спосіб захистив порушене право позивача щодо переходу права власності на нерухоме майно до відповідача шляхом скасування державної реєстрації права власності та державної реєстрації прав на спірне майно за відповідачем.

Правильне по суті рішення суду не може бути скасовано лише з формальних підстав.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року по справі № 604/8488/18, провадження № 61-7603св19.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) не приймаються колегією суддів, оскільки у цій справі позивачем заявлено, та відповідно, задоволено судом першої інстанції вимогу щодо скасування саме запису про право власності, а не рішення.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: