13.05.2021 Суддя Саркісян О. А..
Провадження № 2/644/1841/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року суддя Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Саркісян О.А., розглянувши позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Захарова Олександра Олександровича в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, третя особа: Служба у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання незаконним зняття з реєстрації місця проживання та відновлення реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Захаров О.О. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним зняття Департаментом реєстрації Харківської міської ради, з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , яке проведено 24.01.2020 року, зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради, відновити реєстрацію місця ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Перевіривши позовну заяву, вважаю за необхідне відмовити у відкритті провадження по справі з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження по справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Визначення юрисдикції спору має важливе значення для практичної реалізації принципу доступу до правосуддя.

У статті 124 Конституції закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, при цьому визначення предмета та підстав позову, обрання способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено у статті 19 ЦПК а саме: суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема

1)Спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень ( нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.3ст.19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне судочинство і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило) майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.

Виходячи з викладеного, якщо предметом спору є не стільки дії та рішення державного реєстратора як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки поновлення права власності позивача на нерухоме майно, а підставою позову є обґрунтування речового права на майно, то можна констатувати приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин. Здійснення такого захисту судом залежить від вирішення питання про те, кому саме належить право користування спірним нерухомим майном та правомірності набуття такого права.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.06.2018 р. у справі №820/4146/17, від 18.09.2018 р. у справі №823/235/16, від 29.08.2018 р. у справі №807/719/15, у справі №522/7636/14-ц від 15.05.2019 року, тощо звертає увагу, що оскарження рішення про державну реєстрацію, яке є наслідком реалізації сторонами у справі прав на спірне нерухоме майно, підлягає розгляду за правилами господарського чи цивільного судочинства.

Такий же правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі №372/3484/16ц у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяна Олексіївна, про визнання недійсними рішень, на який посилається в обгрунтування юрисдикції позивач.

Разом з тим, якщо позовні вимоги виникли виключно в результаті виконання державним реєстратором своїх владно-публічних та управлінських функцій, порушення вимог Закону про державну реєстрацію, то необхідно звертатися до адміністративного суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2018 р. у справі №823/378/16 (де оскаржувалося рішення про реєстрацію оренди земельної ділянки за іншою особою) дійшла висновку, що спір не має ознак приватноправового характеру, якщо предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, зокрема, правомірність здійснення повторної реєстрації (в цьому випадку права користування земельною ділянкою), у разі наявного та зареєстрованого тотожного права на цю земельну ділянку за іншим користувачем.

Виходячи із змісту даної позовної заяви, то позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо порушення саме процедури зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , без отримання дозволу від органу опіки та піклування та за відсутності документів, які передбачені і п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 02.03.20016 року №207.

Тобто дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії державного реєстратора, який діє як суб`єкт владних повноважень.

Підсумовуючи вищевикладене, приходжу до висновку, що вказаний спір є публічно-правовим і повинен розглядати в порядку не цивільного, а адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Керуючись ст.186 ч.1п.1, ст.ст.259-260 ЦПК України, суддя-

УХВАЛИВ:

Відмовити в відкритті провадження по цивільній справі за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Захарова Олександра Олександровича в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, третя особа: Служба у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання незаконним зняття з реєстрації місця проживання та відновлення реєстрації місця проживання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.А.Саркісян