Єдиний унікальний номер судової справи: 473/1479/20
Провадження № 22-ц/812/719/21
Постанова

Іменем України

11 травня 2021 року м. Миколаїв Справа № 473/1479/20

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Павловичем Євгенієм Володимировичем - на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2021 року ухвалене під головуванням судді Вуїва О.В., повний текст судового рішення складений 22 лютого 2021 року,

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , який обґрунтовував наступним.

З 05 червня 2013 року до 03 вересня 2019 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу вони мають спільну малолітню дитину доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю.

Між сторонами виник спір щодо визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою.

З метою врегулювання спору позивач звертався до органу опіки. Рішенням Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 лютого 2019 року за №110 ОСОБА_1 були визначені дні і години спілкування з ОСОБА_5 та батькам надано право визначати порядок оздоровлення дитини влітку та змінювати графік за взаємною згодою із врахуванням інтересів дитини.

Посилаючись на те, що відповідач створювала перешкоди у спілкуванні з дитиною, переховувала доньку від батька, періодично змінювала місця свого проживання, порушувала графік, визначений органом опіки та піклування, позивач просив зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у спілкуванні з донькою, а також визначити спосіб його участі у спілкуванні з ОСОБА_5 за наступним графіком:

- першого та третього тижня місяця з 17:00 год. п`ятниці по 20:00 год. неділі (вихідні дні);

- другого та четвертого тижня місяця у неділю з 10:00 год. по 20:00 год;

- половину тривалості шкільних канікул поспіль протягом навчального року, окрім літніх канікул;

- частину літніх шкільних канікул з 10:00 год. 20 липня по 20:00 год. 01 серпня.

Також ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати.

У червні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 надав суду уточнений позов, в якому уточнив вимоги в частині визначення способу його участі у спілкуванні з ОСОБА_5 за наступним графіком:

- кожної суботи з 12:00 год. до 17:00 год. неділі (вихідні дні);

- кожного понеділка та четверга з 17:00 год. по 20:00 год;

- половину тривалості шкільних канікул поспіль протягом навчального року, окрім літніх канікул;

- частину літніх шкільних канікул з 10:00 год. 20 липня по 20:00 год. 01 серпня.

В іншій частині вимоги залишив незмінними.

У відзиві на позовну заяву, відповідач, діючи через свого представника ОСОБА_4 , заперечуючи проти позову, посилалась на його недоведеність та безпідставність, пропонувала залишити встановлений рішенням органу опіки і піклування графік спілкування батька з донькою.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області суду від 02 вересня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено службу у справах дітей Вознесенської райдержадміністрації. Цією ж ухвалою з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог виключено службу у справах дітей Вознесенської міської ради.

Ухвалою цього ж суду від 04 грудня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено орган опіки та піклування Вознесенської райдержадміністрації. Цією ж ухвалою з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог виключено службу у справах дітей Вознесенської райдержадміністрації.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенні частково.

Ухвалено визначити участь ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні з його малолітньою донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надавши йому можливість спілкування з дитиною за місцем його проживання (без присутності матері) за наступним графіком:

- першого та третього тижня місяця у суботу з 10:00 год. до 19-00 год.;

- другого та четвертого тижня місяця у неділю з 10:00 год. до 18-00 год.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позовні вимоги про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною є обґрунтованими. Визначений судом порядок спілкування батька з донькою відповідає інтересам дитини. Разом з тим, суд не вбачав підстав для задоволення вимоги позивача про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та виходив з того, що в судовому засіданні позивачем доведено лише часткове створення відповідачкою перешкод у побаченнях ОСОБА_1 з ОСОБА_5 , проте не у спілкуванні з нею взагалі. Такі перешкоди не мали системного характеру та в подальшому були усунуті відповідачкою добровільно.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Павлович Є.В., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив визначити його участь у вихованні малолітньої доньки, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надавши йому можливість спілкування з дитиною наступним графіком: кожний понеділок та четвер з 17.00 год. по 20.00 год., з 12.00 год. кожної суботи до 17.00. год. неділі (вихідні дні), половину тривалості шкільних канікул поспіль протягом навчального року, окрім літніх канікул, частину літніх канікул з 10.00 год. 20 липня по 20.00 год. 01 серпня.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що судом першої інстанції неповно та неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази, а також невірно розтлумачено норми матеріального права. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив задовольнити його апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Долгова Л.В., посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просила відмовити у задоволенні вимог у апеляційній скарзі в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 05 червня 2013 року до 03 вересня 2019 року сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають спільну малолітню дитину доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю.

Між сторонами виник спір щодо визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою.

Питання участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дитини було предметом розгляду органу Опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, рішенням якого від 22 лютого 2019 року за №110 ОСОБА_1 визначено дні і години спілкування з ОСОБА_5 першого та третього тижня місяця у четвер з 07:00 год. до 20:00 год., а також другого та четвертого тижня місяця у понеділок з 17:00 год. до 20:00 год.

Цим же рішенням батькам надано право визначати порядок оздоровлення дитини влітку та змінювати графік за взаємною згодою із врахуванням інтересів дитини.

Наразі позивач бажав в судовому порядку визначити інший порядок його участі у вихованні дитини та у спілкуванні з нею, що є відмінним від встановленого опікунським органом.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно; батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року № 31111/04 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Як встановлено судом з пояснень відповідача ОСОБА_1 , показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 10-17), у 2020 році ОСОБА_3 дійсно уникала спілкування з позивачем з приводу надання останньому побачень з донькою та тривалий період відмовляла в наданні таких побачень, пояснюючи свою відмову наявністю для цього поважних причин. Незважаючи на такі дії відповідачки, в подальшому за згодою останньої позивач мав побачення з донькою.

Наявність таких побачень також підтверджується фотокартками зі спільним зображенням позивача з донькою (а.с. 88-93).

З пояснень відповідачки ОСОБА_3 та показань свідка ОСОБА_9 судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 підтримували один з одним постійний телефонний зв`язок та зв`язок за допомогою мережі «інтернет». Відповідачка жодним чином не перешкоджала позивачу у спілкуванні з донькою, а періодичні відмови у побаченнях були обумовлені поважними причинами (тимчасовим проживанням відповідачки з донькою в м. Одеса, незадовільним станом здоров`я ОСОБА_5 , частими хворобами останньої та її лікуванням, а також незадовільною епідеміологічною ситуацією в Україні та введенням карантинних норм).

Тимчасове проживання відповідачки з донькою в м. Одеса через необхідність медичного обстеження дитини, що підтверджується медичними документами (а.с.82-83, 86-87), та не спростовано позивачем, незадовільний стан здоров`я ОСОБА_5 , хвороби останньої та її лікування, а також незадовільна епідеміологічна ситуація в Україні та введення карантинних норм, судом першої інстанції обґрунтовано визнано поважними причинами відмови позивачу з боку матері у побаченні з дитиною, з чим погоджується суд апеляційної інстанції. Сама по собі відсутність згоди батька на перевезення доньки сторін до м. Одеса, з метою медичного обстеження, свідчить про об`єктивну неможливість побачення доньки з батьком за місцем проживання дитини, у зв`язку з чим, висновок суду про визнання такої причини поважною є обґрунтованим. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач виїжджала з донькою до м. Одеса та уникала зустрічей батька з донькою з метою працевлаштування, а тому доводи позивача про виїзд відповідачки з дитиною до м. Одеса з такою метою, не заслуговують на увагу. До того ж, згоди одного з батьків на перевезення дитини до іншого міста в межах України згідно приписів статті 157 СК України не передбачено.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем доведено лише часткове створення відповідачкою перешкод у побаченнях ОСОБА_1 з ОСОБА_5 , проте не у спілкуванні з нею взагалі та такі перешкоди не мали системного характеру та в подальшому були усунуті відповідачкою добровільно, є правильним. Такий висновок суду не є взаємовиключним, як зазначав позивач в апеляційній скарзі. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що наявність на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, з огляду на встановлені судом обставини, не впливало на спілкування дитини з батьком.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги позивача про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною за їх безпідставністю.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга містить доводи про створення, як на думку позивача, перешкод без поважних причин з боку матері у спілкуванні батька з дитиною, проте не містить клопотання щодо цих позовних вимог.

Апеляційний суд не вбачає підстав для зміни рішення суду в частині визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Як зазначалось вище під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Частиною шостою статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки і піклування може визначити місце зустрічі батька з дитиною (за місцем проживання когось із них чи іншої особи), періодичність та тривалість їх.

Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції установлено позитивне ставлення батьків до дитини та до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, малолітній вік дитини (6 років), незадовільний стан здоров`я дитини, яка має порушення зору, страждає на періодичні епілептичні приступи незрозумілого походження, у зв`язку з чим потребує додаткового догляду, проходження періодичних оглядів у невролога та офтальмомога, а також інші обстеження та лікування, як за місцем мешкання, так і в інших лікувальних закладах, житлові умови сторін, зокрема позивача, який мешкає разом зі співмешканкою ОСОБА_8 в м. Миколаєві в однокімнатній благоустроєній квартирі з усіма зручностями.

З показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 установлено, що позивач під час особистих зустрічей з донькою не здатний проявляти до неї безперервну тривалу та достатню увагу.

Крім того, суд врахував висновок проведення психологічного обстеження психоемоційного стану дитини від 20 серпня 2020 року (а.с. 94), за яким ОСОБА_5 потребує піклування та уваги як батька, так і матері. Незважаючи на відсутність батька, як члена родини, у дитини сформований позитивний образ батька, внутрішнє уявлення про роль батька, як іншого об`єкта, що свідчить про адекватність виховної позиції матері. У той же час спостереження за грою виявило, що дитина не дуже приязно ставиться до найближчого оточення батька. ОСОБА_5 не подобається, якщо вона залишається з незнайомою жінкою (примітка: співмешканкою останнього ОСОБА_8 ). У зв`язку з цим найвищий ступінь емоційної прихильності ОСОБА_5 відчуває до матері. Ступінь емоційної прихильності до батька нижче, ніж до матері, проте ставлення дитини до батька є позитивним. Для запобігання можливого невротичного розвитку особистості дитини рекомендовано визначити зміст та якість взаємодії між дитиною та батьком, при цьому обмежити спілкування дитини з людьми, які не відносяться до сімейного кола.

При вирішенні спору суд вважав недоцільним заслуховувати думку дитини, зважаючи на її вік, стан розвитку та здоров`я.

Також суд не погодився з висновком органу опіки та піклування від 19 жовтня 2020 року, яким запропоновано графік побачень з дитиною, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Зокрема у висновку, яким пропонувалося надати позивачу дозвіл на спілкування з донькою за місцем його проживання двічі на місяць у вихідні дні (з ночівлею дитини), а також протягом половини тривалості шкільних канікул, не враховано вік, стан здоров`я дитини, житлові умови ОСОБА_1 та висновок психолога. Як вбачається з пояснень представника органу опіки та піклування Артьомової О.А., під час складання та надання висновку була врахована лише попередня домовленість сторін про визначення умов побачень батька з дитиною, від якої сторони в подальшому відмовилися.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що наявні підстави для зміни участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки це буде сприяти якнайкращому забезпеченню прав кожного з батьків та їх доньки.

Суд першої інстанції, врахувавши межі позовних вимог, особисту прихильність дитини до батьків та навпаки, часткове узгодження між сторонами порядку побачень (побачення батька з дитиною у вихідні дні за місцем його проживання), вік, стан здоров`я дитини, житлові умови ОСОБА_1 та висновок психолога, зокрема те, що залишення ОСОБА_5 за місцем мешкання батька (у присутності сторонньої особи) на тривалий час може призвести до погіршення стану здоров`я та психологічного стану дитини, неспроможність батька приділяти безперервну тривалу увагу до доньки та інші обставини (зокрема те, що ОСОБА_5 не відвідує жодного навчального закладу, а тому вимоги щодо надання позивачу права на побачення з дитиною протягом шкільних канікул є неконкретними та не можуть бути виконані), повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, сімейні обставини та фактори, які впливають на зміну порядку участі батька у вихованні дитини, і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, дійшов правильного висновку про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною у визначений судом спосіб.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначений судом спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні доньки є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Зміна способу участі батька у вихованні дитини у спосіб запропонований позивачем в апеляційній скарзі на цей час, на думку колегії суддів, є недоцільним та не буде сприяти гармонійному розвитку дитини, її нормальному психоемоційному стану, а тому не будуть відповідати інтересам дитини. Необхідність проходження дитиною періодичних оглядів у невролога та офтальмомога, а також інші обстеження та лікування, як за місцем мешкання, так і в інших лікувальних закладах, може створювати перешкоди у побаченні дитини з батьком у будні дні, тоді як суд, ухвалюючи рішення, повинен викласти його так, щоб воно було зрозумілим сторонам та підлягало виконанню безспірно. Тому вимоги позивача в апеляційній скарзі щодо побачень з донькою в будні дні, не є обґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє обґрунтування незручності позивача щодо його приїзду з м. Миколаєва до с. Белоусівка для того, щоб забрати дитину у вихідні дні, як визначив суд, оскільки запропоновані ним самим побачення у будні дні, а саме у понеділок та четвер з 17.00 год. по 20.00 год. не є для позивача незручними та відповідають його можливостям.

Враховуючи рекомендації психологічного обстеження психоемоційного стану дитини, щодо ставлення дитини до найближчого оточення батька, вік дитини, стан здоров`я, а також житлові умови позивача, колегія суддів вважає, що побачення з батьком з 12.00 год. кожної суботи до 17.00 год. неділі (вихідні дні), на час розгляду справи є недоцільними та не будуть відповідати інтересам дитини.

Крім того, донька сторін ОСОБА_5 на час вирішення спору судом першої інстанції не відвідувала жодного навчального закладу, а тому вимоги щодо надання позивачу права на побачення з дитиною протягом шкільних канікул є передчасними та не можуть бути виконані, що вірно констатував суд першої інстанції. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що це не позбавляє можливості визначення позивачем додаткових способів участі у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки влітку.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми цивільного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам.

Апеляційний суд, погоджуючись з цими висновками суду першої інстанції, вважає недоцільним повторне наведення обґрунтувань на спростування доводів апеляційної скарги, які вже були оцінені судом. Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що хоча пункт перший статті 6 Конвенції і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

При цьому судом дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об`єктивно з`ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вказане, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

За наслідками розгляду апеляційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування або зміни судового рішення.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат, понесених сторонами у суді першої інстанції, апеляційний суд не здійснює.

В той же час відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні вимагали стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені відповідачкою в суді апеляційної інстанції в розмірі 4 000 грн. Тому, враховуючи те, що судом відмовлено позивачу у задоволенні апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Павловичем Євгенієм Володимировичем залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідент. номер: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; ідент. номер: НОМЕР_2 ) 4 000 (чотири тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 12 травня 2021 року.