печерський районний суд міста києва
Справа № 442/6992/17-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Ситику Р.В.,

за участю:

позивача: не з`явився,

представника відповідача-1: не з`явився,

представника відповідача-2: не з`явився,

представника відповідача-3: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської дирекції, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», Акціонерного товариства «Кристалбанк» про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської дирекції (далі - відповідач-1, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - відповідач-2, ТОВ «ФК «Форінт»), Публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» (далі - відповідач-3, ПАТ «Кристалбанк»), в якому просить визнати недійсним договір факторингу від 24.05.2017 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк»; визнати недійсним договір факторингу від 25.05.2017 року, укладений між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт»; визнати недійсним договір відступлення прав за договорами поруки від 25.05.2017 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк»; визнати недійсним договір відступлення прав за договорами поруки від 25.05.2017 року, укладений між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт».

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що 24.05.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» було укладено договір факторингу (далі - Договір факторингу від 24.05.2017 року), відповідно до умов якого Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту загальну суму фінансування, а Клієнт відступає (передає) Факторові права вимоги, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, включаючи право нараховувати за умовами кредитних договорів і вимагати від позичальників сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій та інших платежів згідно умов кредитних договорів. Після цього, 25.05.2017 року між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт» було укладено договір факторингу (далі - Договір факторингу від 25.05.2017 року), відповідно до умов якого Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту загальну суму фінансування, а Клієнт відступає (передає) Факторові права вимоги, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, включаючи право нараховувати за умовами кредитних договорів і вимагати від позичальників сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій та інших платежів згідно умов кредитних договорів. Оскільки на час укладення Договору факторингу від 24.05.2017 року та Договору факторингу від 25.05.2017 року існували обмеження щодо укладення договорів факторингу в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб, вказані договори підлягають визнанню недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (України). Щодо договору відступлення прав за договорами поруки від 25.05.2017 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» та договору відступлення прав за договорами поруки від 25.05.2017 року, укладеного між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт», представник позивача зазначає, що строк повернення кредиту настав 18.06.2010 року, тому відповідач-1 повинен був звернутися до суду з позовом до позивача, як поручителя, до 18.12.2010 року відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України. Оскільки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» правом на звернення до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки у шестимісячний строк не скористалося, то, на думку представника позивача, відповідач-1 не мав права відступати право вимоги за договором поруки, оскільки остання припинилася ще до укладення оспорюваного договору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2017 року справу було передано судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Нагірній О.Б.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.10.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської дирекції, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», Акціонерного товариства «Кристалбанк» про визнання договорів недійсними.

Постановою Львівського апеляційного суду від 30.05.2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено; ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.10.2017 року скасовано, справу направлено на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2018 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Кирилюк (Григоренко) І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.07.2018 року прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської дирекції, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», Акціонерного товариства «Кристалбанк» про визнання договорів недійсними, та підготовче засідання у справі призначено на 05.02.2019 року.

31.01.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в позові, посилаючись на безпідставність тверджень позивача щодо порушення при укладенні Договору факторингу від 24.05.2017 року та Договору факторингу від 25.05.2017 року положень п.п. «а» п. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг та ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки вказана Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. Проте Договори факторингу від 24.05.2017 року, 25.05.2017 року укладені між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України, що підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 826/7941/17. Вказує, що заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.08.2013 року у справі № 442/4276/13-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/08-3/2793/в від 16.04.2007 року у розмірі 22 803 220,93 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили та в апеляційному, касаційному порядку не переглядалося. За таких обставин, твердження позивача про припинення поруки та неможливість відступлення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь відповідача-2 прав вимоги за договором поруки, а у подальшому відповідачем-2 на користь відповідача-3 є безпідставними. Крім того, позивачем не доведено порушення її прав та охоронюваних законом інтересів внаслідок укладення спірних договорів.

04.02.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в позові, оскільки позивачем не доведено, що внаслідок укладення спірних договорів були порушені її права або охоронювані законом інтереси. Крім того, оскільки заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.08.2013 року у справі № 442/4276/13-ц встановлено дійсність договорів поруки, укладених між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем, посилання позивача на недійсність договорів відступлення прав вимоги за договорами поруки з підстав їх припинення (ч. 4 ст. 559 ЦК України) є безпідставними. Крім того, вважає необґрунтованими доводи позивача щодо укладення Договорів факторингу від 24.05.2017 року, 25.05.2017 року між відповідачами під час існування обмежень щодо укладення договору факторингу в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договором факторингу до боржників - фізичних осіб (розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352).

04.02.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшло клопотання, яке передане головуючому судді після підготовчого засідання, про відкладення розгляду справи.

05.02.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-1, відповідача-2 надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 05.02.2019 року, за відсутності представників.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2019 року, у зв`язку з неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 30.05.2019 року.

30.05.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-2 надійшла заява про проведення підготовчого засідання, призначеного на 30.05.2019 року, за відсутності представника.

30.05.2019 року справу знято зі складу у зв`язку із зайнятістю головуючого судді у розгляді клопотань слідчих органів в порядку чергування та підготовче засідання призначено на 22.08.2019 року.

22.08.2019 року справу знято зі складу у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному та підготовче засідання призначено на 28.11.2019 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2019 року, у зв`язку з першою неявкою позивача, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 25.03.2020 року.

24.03.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2020 року, у зв`язку з неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 16.11.2020 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2020 року, у зв`язку з неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 25.03.2021 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року, у зв`язку з неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 15.05.2021 року.

15.04.2021 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

15.04.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-2 надійшла заява про проведення підготовчого засідання, призначеного на 15.05.2021 року, за відсутності представника, в якій останній просить закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.05.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської дирекції, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», Акціонерного товариства «Кристалбанк» про визнання договорів недійсними, та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 02.09.2021 року.

02.09.2021 року справу знято зі складу у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному та судове засідання призначено на 09.11.2021 року.

09.11.2021 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

09.11.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-2 надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 09.11.2021 року, за відсутності представника, в якій останній просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В судове засідання 09.11.2021 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи, а відповідач-1 та відповідач-2 у клопотаннях від 09.11.2021 року просили розглядати справу за відсутності представників, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Суд встановив, що 16.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Банк), та ОСОБА_2 (далі - Позичальник) було укладено кредитний договір № 010/08-3/2793/в, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит у розмірі 1 875 000,00 доларів США для придбання нерухомого майна з процентною ставкою 12% річний строком до 14.04.2017 року, а Позичальник зобов`язувався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання відповідно до умов кредитного договору (том 1 а. с. 85 - 88).

16.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Банк), та ОСОБА_1 (далі - Поручитель) було укладено договір поруки № 010/08-3/2793/в/1, відповідно до умов якого Поручитель на добровільних засадах бере не себе зобов`язання перед Банком відповідати за зобов`язаннями Боржника - ОСОБА_2 , які виникають з умов кредитного договору № 010/08-3/2793/в від 16.04.2007 року, а саме: повернути кредит у розмірі 1 875 000,00 доларів США, проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) у розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також виконати всі інші умови кредитного договору у повному обсязі (том 1 а. с. 82).

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.08.2013 року у справі № 442/4276/13-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/08-3/2793/в від 16.04.2007 року у розмірі 22 803 220,93 грн., що за курсом Національного банку України еквівалентно 2 852 898,89 доларів США (том 1 а. с. 181 - 183).

24.05.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Клієнт) та ПАТ «Кристалбанк» (далі - Фактор) укладено договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту загальну суму фінансування, а Клієнт відступає (передає) Факторові права вимоги, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, включаючи право нараховувати за умовами кредитних договорів і вимагати від Позичальників сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій та інших платежів згідно умов кредитних договорів (далі - Договір факторингу від 24.05.2017 року; том 1 а. с. 141 - 146).

Відповідно до реєстру відступлених прав вимоги від 25.05.2017 року до Договору факторингу від 24.05.2017 року, ПАТ «Кристалбанк» набуло прав вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 010/08-3/2793/в від 16.04.2007 року (том 1 а. с. 174 - 176).

25.05.2017 року між ПАТ «Кристалбанк» (далі - Клієнт) та ТОВ «ФК «Форінт» (далі - Фактор) укладено договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги) № 1, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту загальну суму фінансування, а Клієнт відступає (передає) Факторові права вимоги, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, включаючи право нараховувати за умовами кредитних договорів і вимагати від Позичальників сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій та інших платежів згідно умов кредитних договорів (далі - Договір факторингу від 25.05.2017 року; том 1 а. с. 147 - 152).

Відповідно до реєстру відступлених прав вимоги від 25.05.2017 року до Договору факторингу від 25.05.2017 року, ТОВ «ФК «Форінт» набуло прав вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 010/08-3/2793/в від 16.04.2007 року (том 1 а. с. 177 - 178).

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 204 ЦК України гарантується презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як визначено у ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як визначено у ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. При цьому, в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Як встановлено у ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскаржуючи Договір факторингу від 24.05.2017 року та Договір факторингу від 25.05.2017 року, позивач, зокрема, посилається на те, що на момент укладення оспорюваних договорів існували обмеження щодо укладення таких договорів у частині набуття фактором відступленого права вимоги до боржників - фізичних осіб, а отже договори факторингу укладені з порушенням ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Натомість, суд критично ставиться до такого твердження позивача, з огляду на таке.

Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Як роз`яснено у пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Положеннями ст. 1079 ЦК України, визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Аналіз наведених норм закону не встановлює обмежень щодо відступлення факторові грошових вимог до боржника - фізичної особи, існує лише обмеження для фізичної особи бути стороною в такому договорі.

Крім того, позивач обґрунтовує неправомірність укладення Договору факторингу від 24.05.2017 року та Договору факторингу від 25.05.2017 року, посилаючись на положення п. п. «а» п. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, оскільки кредитний договір № 010/08-3/2793/в від 16.04.2007 року, отримувався на придбання нерухомого майна для особистого та сімейного використання.

Так, відповідно до п. п. «а» п. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання.

Вказана Конвенція ратифікована Законом України від 11.01.2006 року № 3302-IV «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг», проте не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки відповідно до п. 1 ст. 2 цієї Конвенції, вона застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав.

Разом з тим договори факторингу від 24.05.2017 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» та договору факторингу від 25.05.2017 року, укладений між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт», укладені між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України.

Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.01.2019 року у справі № 826/7941/17 (провадження № 11-1172апп18).

За таких обставин, правові підстави для визнання договору факторингу від 24.05.2017 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» та договору факторингу від 25.05.2017 року, укладеного між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт», недійсними відсутні.

Щодо визнання недійсним договору відступлення прав за договорами поруки від 25.05.2017 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» та договору відступлення прав за договорами поруки від 25.05.2017 року, укладений між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт», суд зазначає наступне.

25.05.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Цедент) та ПАТ «Кристалбанк» (далі - Цесіонарій) було укладено договір відступлення прав за договорами поруки, відповідно до умов якого у зв`язку з укладенням між Цедентом та Цесіонарієм Договору факторингу (портфельне відступлення прав вимоги) від 24.05.2017 року, Цедент передає, а Цесіонарій приймає права вимоги за договорами поруки, що зазначені у Додатку № 1 до цього Договору. Відступлення прав за Договорами поруки здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав, включаючи всі права Цедента (кредитора), що передбачені умовами Договорів поруки (том 1 а. с. 153 - 155).

Так, відповідно до реєстру договорів поруки, права вимоги за якими передаються Цедентом Цесіонарію від 25.05.2017 року, ПАТ «Кристалбанк» набуло прав вимоги до ОСОБА_1 за договором поруки № 010/08-3/2793/в/1 від 16.04.2007 року (том 1 а. с. 156 - 158).

25.05.2017 року між ПАТ «Кристалбанк» (далі - Цедент) та ТОВ «ФК «Форінт» (далі - Цесіонарій) було укладено договір відступлення прав за договорами поруки, відповідно до умов якого у зв`язку з укладенням між Цедентом та Цесіонарієм Договору факторингу (портфельне відступлення прав вимоги) № 1 від 25.05.2017 року, Цедент передає, а Цесіонарій приймає права вимоги за договорами поруки, що зазначені у Додатку № 1 до цього Договору. Відступлення прав за Договорами поруки здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав, включаючи всі права Цедента (кредитора), що передбачені умовами Договорів поруки (том 1 а. с. 159 - 160).

Згідно реєстру договорів поруки, права вимоги за якими передаються Цедентом Цесіонарію від 25.05.2017 року, ТОВ «ФК «Форінт» набуло прав вимоги до ОСОБА_1 за договором поруки № 010/08-3/2793/в/1 від 16.04.2007 року (том 1 а. с. 161 - 163).

Статтею 546 ЦК України встановлені види забезпечення виконання зобов`язання, згідно ч. 1 якої виконання зобов`язання може забезпечуватися: неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Проте, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Отже, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Питання застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) у постанові від 13.06.2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 522/1528/15-ц зробила правовий висновок про те, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою, у зв`язку із чим відступила від правового висновку, сформульованого у постанові від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), відповідно до якого наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Ураховуючи те, що заочне рішення рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.08.2013 року у справі № 442/4276/13-ц, яким солідарно стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/08-3/2793/в від 16.04.2007 року у розмірі 22 803 220,93 грн., набрало законної сили, посилання позивача на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України є безпідставним.

У постановах Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 926/1172/18, від 28.01.2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому закономпорядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсними договору факторингу від 24.05.2017 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» та договору факторингу від 25.05.2017 року, укладеного між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт», то відповідно, немає підстав для для визнання недійсними договору відступлення прав за договорами поруки від 25.05.2017 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» та договору відступлення прав за договорами поруки від 25.05.2017 року, укладеного між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт».

Отже, суд дійшов висновку про відповідність оспорюваних договорів вимогам законодавства та відсутність підстав, визначених ЦК України, для визнання вказаних договорів недійсними.

Згідно 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних, достатніх та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, на підтвердження порушення прав та законних інтересів оспорюваними правочинами позивач не надала.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З наведеною нормою кореспондується і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в позові відмовлено, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження понесення судових витрат, то судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 203, 215, 509, 512, 514, 626 - 628, 1077, 1079, 1081 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської дирекції, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», Акціонерного товариства «Кристалбанк» про визнання договорів недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 19.11.2021 року.

Суддя І.В. Григоренко