ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/349/19 Номер провадження 22-ц/814/478/21Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В. П. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

розглянула в апеляційному суді в м. Полтаві в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року, ухвалене суддею Старокожко В.П., повний текст рішення складено 16.12.2020 р., у справі за позовом Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених (заощаджених) коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року Хорольська міська рада Полтавської області звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених (заощаджених) коштів, посилаючись на те, що відповідач після придбання об`єкту нерухомості фактично користувався земельною ділянкою для її обслуговування, орендну плату не сплачував та всупереч вимог законодавства не оформив право користування земельною ділянкою. У зв`язку з чим позивач нарахував відповідачу суму безпідставно збережених позивачем коштів у виді орендної плати за фактичне користування землею у сумі 166 192,23 грн., які просив стягнути з відповідача на користь позивача.

15.12.2020 року задоволено клопотання представника позивача, замінено первісного позивача Хорольську міську раду Полтавської області її право наступником Хорольською міською радою Лубенського району Полтавської області.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Хорольським РВ УМВС України в Полтавській області 11 квітня 1997 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (, адреса м. Хорол, вулиця Незалежності, 37 Полтавської області) безпідставно збережені кошти у сумі 166 192 грн. 23 коп. (сто шістдесят шість тисяч сто дев`яносто дві) гривні 23 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Хорольським РВ УМВС України в Полтавській області 11 квітня 1997 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (, адреса м. Хорол, вулиця Незалежності, 37 Полтавської області) суму судового збору у розмірі 2492 грн.( дві тисячі чотириста дев`яносто дві) гривні 88 коп.

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прохає скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи та аргументи, наведені у відзиві та додаткових поясненнях відповідача, а також пояснення представника відповідача у судовому засіданні.

Зазначає, що місцевий суд при обрахунку розміру безпідставно збережених коштів узяв відомості про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка складає 3 208 812,15 грн. Тоді як в матеріалах справи відсутні витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2016, 2017, 2018 р. р. Тому неможливо перевірити достовірність зазначених у розрахунку відомостей.

Також вказує, що поза увагою місцевого суду залишилися доводи відповідача щодо можливості (правомірності) застосування показників нової нормативної грошової оцінки земель міста Хорол, яка затверджена п. 1 рішення Хорольської міської ради № 523 від 27.12.2012 р. «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Хорол». Адже визнання незаконними та скасування в судовому порядку пунктів 6-8 (даними пунктами визначено плановий період, з якого нова нормативно-грошова оцінка мала б застосовуватися та певні рекомендації податковим органам вищевказаного рішення Хорольської міської ради унеможливлює визначення планового періоду, з якого повинна застосовуватися нова нормативна грошова оцінку.

Прийняття Хорольською міською радою рішення № 5 від 20.01.2015 р. не доповнює та не вносить змін до рішення Хорольської міської ради № 523 від 27.12.2012 р. та не визначає новий плановий період в розумінні Податкового та Бюджетного кодексів України, з якого має застосовуватися нормативна грошова оцінка земель міста Хорол.

ВАСУ за результатом ухвали від 27.11.2014 р. у справі № 548/1263/13-а не давав вказівок щодо усунення недоліків чи приведення у відповідність з вимогами закону рішення Хорольської міської ради № 523 від 27.12.2012 р. Тому вважає, що рішення Хорольської міської ради р № 5 від 20.01.2015 р. жодним чином не може приводити у відповідність того, що нова нормативна грошова оцінка земель м. Хорол вступила в дію з 01.01.2014 р. Позивачем було заявлено позовні вимоги про скасування пунктів 6-8 оскаржуваного рішення 36-ї сесії Хорольської міської ради 6-го скликання від 27.12.2012 р. і судами розглядалося питання правомірності або неправомірності оскаржуваних пунктів рішення, а не питання визначення дати, з якої це рішення повинно бути введено в дію.

Зазначає, що діючим законодавством встановлено обов`язок органу місцевого самоврядування визначати плановий період з якого має застосовуватися нормативна грошова оцінка землі.

Посилається на те, що враховуючи зміст прийнятих судових рішень та рішення Хорольської міської ради щодо питання нормативної грошової оцінки земель м. Хорол плановий період, з якого має застосовуватися нова нормативна грошова оцінка земель м. Хорол не визначений.

У відзиві на апеляційну скаргу Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області, яка є правонаступником Хорольської міської ради Полтавської області прохає апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити в силі, як таке, що ухвалено з дотриманням норм чинного законодавства.

Вказує, що відповідач після придбання об`єкту нерухомості фактично користувався земельною ділянкою для її обслуговування, оренду плату не платив і право користування земельною ділянкою не оформив усупереч положенням діючого законодавства, у зв`язку з чим йому нараховано суму безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за фактичне користування землею.

Розрахунок безпідставно збережених коштів додатково знаходить своє підтвердження в Акті визначення розміру збитків та недоотриманих доходів, які підлягають відшкодуванню за користування земельними ділянками загальною площею 0,6375 га від 23.05.2018 р., який затверджений розпорядженням голови Хорольської РДА від 25.05.2018 р. № 124.

Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 156570448, ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі (вагової) площею 16.1 квадратних метрів в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 248, на підставі договору купівлі-продажу ВРО 285955 від 01.12.2011 року.

Вказана нежитлова будівля знаходиться на земельній ділянці площею 0.6427 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0:50:007:0306.

Вказана обставина не заперечується сторонами по справі.

10.01.2012 року на 12 сесії шостого скликання Хорольської міської ради № 6 «Про надання в користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_1 " було вирішено:

1.Надати ОСОБА_1 в користування на умовах оренди терміном на 5 років земельну ділянку площею 0.6427 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0:50:007:0306 для здійснення несільськогосподарської підприємницької діяльності по оптовій торгівлі із земель комерційного призначення.

2.Зобов`язати ОСОБА_1 в місячний термін внести зміни в технічну документацію на вказану в п.1 цього рішення земельну ділянку та укласти договір орренди на неї відповідно до довідки про нормативно грошову оцінку землі, кадастрового плану та чинного законодавства.

З часу придбання нежитлового приміщення (01.12.2011 р.) та прийняття позивачем рішення № 6 від 10.01.2012 р. ОСОБА_1 жодних прав на користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою не мав, договорів оренди з власником земельної ділянки Хорольською міською радою не укладав.

У період з 01.08.2016 р. по 01.05.2018 року договір оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.6427 га. не укладався, орендна плата за її використання відповідачем не сплачувалася, що не заперечувалося сторонами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки між сторонами не було укладено договір оренди земельної ділянки, на якій розташовано належне відповідачу нерухоме майно, тоді як відповідач користувався цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави, тому повинен повернути Хорольській міській раді Лубенського району кошти, які зберіг у вигляді несплаченої орендної плати з вирахуванням фактично сплачених коштів (земельного податку).

Правовий механізм переходу права на землю пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено ст. 377 Цивільного кодексу України.

Виходячи зі змісту зазначеної статті закону, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Як вбачається із положень ст. 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Водночас, за змістом ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землі є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За приписами ст. 14.1.147 Податкового кодексу України плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5).

Відповідно до вимог ст. 21 Закону України «Про оренду землі» та п.14.1.136 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

За приписами ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З аналізу змісту норм статей 1212-1214 ЦК України, випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

Набуті відповідачем нежитлові будівлі будучи згідно статті 181 ЦК України нерухомим майном (об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення) є органічно і нерозривно пов`язаною з цією земельною ділянкою. Тому визнання за відповідачем права власності на будівлі автоматично призвело до фактичного набуття відповідачем і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля.

Відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати.

Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно статті 206 ЗК України, п.п.14.1.136п.14.1. ст.14 ПК України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно в даному випадку відсутні. Так само відсутні правові підстави для не нарахування, несплати орендної плати за землю тощо.

Кваліфікація спірних правовідносин як зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави означає необхідність застосування норм передбачених статтями 1212-1214 ЦК України правових наслідків дій/бездіяльності відповідача у в вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати.

За допомогою цих норм навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею.

На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для стягнення безпідставно збереженого майна (коштів) за п.4 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення "виправданого очікування" відповідно до загальновизнаної практики Європейського суду з прав людини.

Так, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини «Федоренко проти України» від 03.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У даних правовідносинах неотриманні позивачем кошти від оренди землі підпадають під визначення Європейським судом з прав людини «виправданого очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права комунальної власності Хорольської міської ради.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18)

Крім того, Велика палата ВС у вказаній постанові зазначила, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212ЦК України (п.82 Постанови).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно ст. 206 ЗК України, п.п.14.1.136 п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України на час подання позову власником майна фактично збереженого відповідачем (коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою) була Хорольська міська рада Полтавської області, правонаступником якої є Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області.

ОСОБА_1 не був власником або постійним землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та, відповідно, суб`єктом плати за землю у формі земельного податку згідно ст. 14.1.72 Податкового кодексу України.

Договір оренди земельної ділянки між сторонами не укладався.

Отже, збереження (заощадження) відповідачем коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у нього за рахунок їх неодержання позивачем.

Приймаючи до уваги те, що відповідач користувався вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України він повинен повернути Хорольській міській раді Лубенського району кошти, які зберіг у вигляді несплаченої орендної плати з вирахуванням фактично сплачених коштів (земельного податку).

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до витягу № 3259 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, грошова оцінка земельної ділянки площею 6427 кв. метра станом на 2016 рік становить 3 027 181,27 грн.

Ставка орендної плати згідно рішення 64 сесії Хорольської міської ради 6 скликання від 20.01.2015 року № 10 становить 3%.

Відповідно до розрахунку, наданого Хорольською міською радою, розмір недоотриманих доходів за фактичне користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 6427 метрів квадратних, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , у вигляді орендної плати за землю за період з 01.08.2016 по 01.05.2018 року становить 166 192, 23 грн.

Відповідач як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі посилався на відсутність в матеріалах справи витягу із нормативно-грошової оцінки землі та вважав, що це є підставою для відмови в задоволенні позову.

Між тим, вказані твердження обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду та залишаються без задоволення судом першої інстанції з огляду на те, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки врахована позивачем при обрахунку вартості безпідставно збереженого майна.

Судом першої інстанції перевірено правильність нарахування збитків та взято до уваги, що їх розмір обраховано уповноваженим органом виходячи із розміру нормативно грошової оцінки землі, прийнятою у відповідності до вимог чинного законодавства, з урахуванням відповідних коефіцієнтів інфляції, 3% процентної ставки, яка є мінімальною, відповідно до вимог Закону України «Про оренду землі».

Доказів протилежного стороною відповідача не надано ні місцевому, ні апеляційному судам.

Твердження представника відповідача в суді першої інстанції про те, що його довірителем використовується лише земельна ділянка під ваговою, а інша не використовується, обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду, оскільки як вбачається зі змісту заяви відповідача від 29.11.2011 року, направленої міському голові Хорольської міської ради позивач просив виділити йому саме 0.6427 га земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , з метою обслуговування придбаної ним нежитлової будівлі (вагової), з метою використання земельної ділянки для складання тари, овочів фруктів, створення оптового сільськогосподарського ринку для торгівлі з населенням та сільськогосподарськими виробниками, терміном на 5 років (а.с. 138).

Відповідач не був позбавлений права звернутися до позивача із заявою про поділ земельної ділянки, чи відмовитися від використання тієї частини земельної ділянки, яка знаходиться за межами розташування належної йому нежитлової будівлі, в разі встановлення обставин, які перешкоджали йому використовувати земельну ділянку, на якій розташоване належне відповідачу нерухоме майно. Проте таких дій відповідач не вчинив.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався з заявами до Хорольського міського голови від 26.09.2016 р. та 20.10.2016 року про надання у користування земельної ділянки площею 0,0161 га, під якою знаходиться будівля вагової, площею 16,1 кв.м, зміну цільового призначення земельної ділянки та неможливість використовувати всю земельну ділянку площею 0,6427 га (а.с. 28,29).

Водночас, відповідно до статті 181 ЦК України, набуті відповідачем нежитлові будівлі є нерухомим майном (об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення), яке органічно і нерозривно пов`язаною з цією земельною ділянкою.

Тому визнання за відповідачем права власності на будівлі автоматично призвело до фактичного набуття відповідачем і майнових прав володіння і користування усією земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля.

Отже, надані ОСОБА_1 місцевому суду заяви, адресовані Хорольському міському голові від 26.09.2016 р. та 20.10.2016 року не можуть бути прийняті до уваги колегії суддів.

Інші доводи апеляційної скарги позивач зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, не спростовують правильних висновків місцевого суду, тому залишаються без задоволення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга залишається колегією суддів без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун