Номер провадження: 22-ц/813/4835/21
Номер справи місцевого суду: 522/2726/19
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

За участю секретаря судового засідання: Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду Кічмаренка Сергія Миколайовича, ОСОБА_2 судді Приморського районного суду м.Одеси, Хрипуна В`ячеслава, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_3 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_4 , ОСОБА_2 судді Приморського районного суду м.Одеси, Хрипуна В., журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_3 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети», у якому з урахуванням уточнень (Том І: а.с. 2-5, 32-35), просив суд визнати недостовірною публічно розповсюджену відповідачами інформацію, перелічену у 13 пунктах позову, а саме мовою позову:

1.«Приписав мне, истцу по делу: «…Вмешательство в деятельность судьи...!!!;

2.Судья ОСОБА_2 утверждал « …что подвергается давлению со стороны истца»;

3.Истец, экс-начальник цеха механизации Одесского судоремонтного завода, был уволен с должности еще в 1989 году в связи с сокращением штата»;

4.Истец решил бороться за восстановление своих прав только в 2007году»;

5.«Он решил не только добиться отмены приказа об увольнении…»;

6.«...взыскать средний заработок за время вынужденного прогула»;

7.«для одного из судей Приморского райсуда Виталия Ивченко решение удовлетворить требования истца в 2014 году впоследствии стало одним из оснований для увольнения в связи с дисциплинарной процедурой»;

8.«интересно, что в марте 2015 г. решение первой инстанции оставил в силе судья апелляционного суда Одесской области ОСОБА_5 , который в настоящее время является членом Высшего совета правосудия»;

9.С этого момента истец, по словам ОСОБА_6 , начал травлю судьи (в контексте предыдущего абзаца по утверждениям того же ответчика ОСОБА_2 о том, что « он отказался удовлетворить заявление об обеспечении доказательств, в частности, касательно вызова 30 свидетелей в суд, как не имеющее должного обоснования»;

10.«Кроме того, истец попытался добиться в прокуратуре регистрации уголовного производства в отношении А. Науменко»;

11.«Но в этом, впрочем, потерпел неудачу»;

12.«Кроме того, истец заявил целых четыре отвода судье и прямо призвал ОСОБА_6 взять самоотвод. Последний отвод был подан истцом 16 ноября»;

13.«Он обвинил А. Науменко даже в отсутствии в материалах дела звукозаписей судебных заседаний, сделанных еще в 2014 году при судье ОСОБА_7 ».

В прохальній частині позову позивач просив суд визнати недостовірною публічно розповсюджену відповідачами інформацію, перелічену у 13 пунктах позову та зобов`язати відповідача ОСОБА_8 , підписанта газетної публікації, спростувати через газету, в такому ж вигляді, як ним було подано недостовірну інформацію, перелічену у 13 пунктах позову; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, перелічену у 13 пунктах позову таким же шляхом, як він її надавав; зобов`язати відповідача юридичну особу Приморський районний суд м.Одеси в особі голови районного суду Кічмаренко С.М. спростувати усю недостовірну інформацію, перелічену у 13 пунктах позову таким же шляхом, яким її було подано та усі судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду Кічмаренка Сергія Миколайовича, ОСОБА_2 судді Приморського районного суду м.Одеси, Хрипуна В`ячеслава, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_3 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати повністю рішення Київського районного суду м.Одеси у цивільній справі №522/2726/19 від 06.10.2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 22.04.2021 року, з`явився скаржник ОСОБА_1 , інші сторони не з`явилися про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 21.11.2018 року суддя Приморського районного суду м.Одеси Науменко А.В. звернувся до голови Вищої ради правосуддя Бенедисюка І.М. з повідомленням про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Том І: а.с.78).

У своєму повідомленні про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, суддя Приморського районного суду м.Одеси Науменко А.В. просив Вищу раду правосуддя розглянути дане повідомлення та вирішити питання про вжиття в межах компетенції заходів щодо забезпечення додержання принципу незалежності суддів та правового захисту від фактів втручання в його діяльність, як судді щодо здійснення правосуддя у цивільній справі № 2-5151/09 з боку ОСОБА_1 , який має статус позивача у вказаній справі.

В заяві до Вищої ради правосуддя про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено про тиск на суд, виходячи із процесуальної поведінки позивача під час участі у цивільній справі № 2-5151/09 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до діючого законодавства зазначена заява з часу знаходження до Вищої ради правосуддя реєструється та розміщується на офіційному сайті Вищої ради правосуддя та фактично стає публічно доступною інформацією.

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом. Суддя не зобов`язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, установлених законом . Суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.

Нормами вказаної статті передбачено не право, а обов`язок судді звертатись з повідомленням до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора, якщо на його думку, має місце втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 , на свій розсуд та вважаючи, що мало місце втручання у діяльність судді, у передбачений законом спосіб у порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» на законних підставах звернувся з повідомленням до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора. При цьому, судом також встановлено, що в повідомленні відсутні будь-які дані, що стосуються конфіденційної інформації щодо приватного життя позивача або членів його сім`ї, факт наявності інтерв`ю відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 безпосередньо журналістам «Судово-юридичній газеті» судом не встановлено, вищевказана стаття є власним продуктом журналіста В.Хрипуна у «Судово-юридичній газеті», оскільки публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення, будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації, що і було зроблено ОСОБА_9 , який у своєї журналістської діяльності використовує публічну інформацію.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Разом із цим, згідно із ч.ч.1,2 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Вищевказаним конституційним положенням відповідають також і приписи ст.302 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Не допускається також збирання інформації, яка є державною таємницею або конфіденційною інформацією юридичної особи.

Вважається, що інформація, яка подається посадовою, службовою особою при виконанні нею своїх службових обов`язків, а також інформація, яка міститься в офіційних джерелах (звіти, стенограми, повідомлення засобів масової інформації, засновниками яких є відповідні державні органи або органи місцевого самоврядування), є достовірною.

Фізична особа, яка поширює таку інформацію, не зобов`язана перевіряти її достовірність і не відповідає у разі її спростування.

Відповідно до ст.10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939/2011 зазначено, що публічна інформація у формі відкритих даних - це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання. Розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах. Публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення. Будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації, це стосується і діяльності журналістів.

Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19).

Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939/2011 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити.

Разом з тим відповідно до ч.3 ст. 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до Закону України „Про інформацію від 2 жовтня 1992 року № 2657ХІІ зі змінами, вбачається, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (частина перша статті 20 Закону № 2657).

Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону № 2657).

Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону № 2939).

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження, відомості про її майновий стан.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на спростування завідомо недостовірної інформації належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що спричинило це порушення.

До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК).

Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї або членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, позовна заява ОСОБА_1 обгрунтована тим, що наприкінці 2018 року було застосовано розповсюдження наклепницької дезінформації публічно у «Судово-юридичній газеті», яка розповсюджується на всю Україну в електронному варіанті, що робить її доступною для всіх користувачів інтернету.

Вищезазначена стаття, як і всі інші статті опублікується на сайті: ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме у рубриці інтернет-газеті «Суд-інфо», підписантом було використано ОСОБА_10 (Том І: а.с.3).

Матеріалами справи також встановлено, що заперечуючи проти позову, відповідач В.Хрипун - журналіст «Судово-юридичної газети», яка виходить в електронному варіанті в мережі Інтернет, зазначав що інформацію для вищевказаної статті, яку було опубліковано в «Судово-юридичній газеті», ним було відібрано із офіційних відкритих джерел, зокрема із повідомлення судді Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_2 про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя від 21.11.2018 року № С-28 2-5151/09 (вх.до ВРП № 6362/0/6-18 від 29.12.2018 року), яке було адресовано голові Вищої ради правосуддя ОСОБА_11 та розміщено на сайті Вищої ради правосуддя за посиланням: http://www.vru.gov.ua/content/file/6362-0-6-18.pdf. та рішення Вищої ради правосуддя «Про звільнення ОСОБА_12 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси за вчинення істотного дисциплінарного проступку» № 4022/0/15-18 від 26.12.2018 року за посиланням на сайт www.vru.gov.ua/content/act/4022 26.12.2018.doc.

В Україні діє Вища рада правосуддя, яка є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до ст.73 Закону України « Про Вищу раду правосуддя», метою якої є забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя , вказаний орган веде і оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті реєстр повідомлень суддів про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, проводить перевірку таких повідомлень, оприлюднює результати та ухвалює відповідні рішення; вносить до відповідних органів чи посадових осіб подання про виявлення та притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинено дії або допущено бездіяльність, що порушує гарантії незалежності суддів або підриває авторитет правосуддя; ухвалює та оприлюднює публічні заяви і звернення;

Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї або членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_13 , також зазначав, що преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 ст.10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про питання, які становлять суспільний інтерес.

Окрім того, відповідач ОСОБА_14 зауважив, що вказана стаття ніяким чином не порушила немайнові права позивача, оскільки висвітлювала питання, які становлять суспільний інтерес щодо публічних осіб, якими є безпосередньо судді.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що частина інформації, викладена у статті є фактичними твердженнями про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, пов`язані з зверненням-повідомленням судді до компетентних органів, а решта поширеної інформації є вираженням суб`єктивної думки і поглядів автора статті щодо особи позивача та такою, що містить виключно оціночні судження. Оскільки оціночні судження не підлягають доказуванню, тому не можуть бути спростовані.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього Закону, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Ці формулювання зазначені з рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії»: «Наявність фактів може бути продемонстрована (доведена), тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню» (п. 46). Водночас передбачається, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона може скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивна думка була висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Із судової практики вбачається, що правом на відповідь позивачі майже ніколи не користуються, натомість позивачі обмежуються вимогами сатисфакції у формі спростування поширеної інформації.

Позивач повинен довести, що інформація, поширена про нього, була недостовірною. Поширення правдивих фактів, які не є конфіденційною приватною інформацією, не висловлені в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не можуть вважатися порушенням особистого немайнового права позивача.

Інформація, яка є достовірною, не може порушувати особисті немайнові права або завдавати шкоди відповідним особистим немайновим благам, перешкоджати особі повно та своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом було вірно встановлено, що інформація, поширена у «Судово-юридичній газеті» щодо позивача, не є недостовірною, оскільки існує перелік конкретних фактів, які дійсно мали місце. В матеріалах справи достатньо доказів про те, що така інформація відповідає дійсності.

Відносно публікацій в мережі Інтернет спеціальне законодавство відсутнє. Спростування інформації, поширеної комп`ютерними газетами, журналами в мережі Інтернет в Україні практично не регламентовано. Суди за цією категорією спорів керуються практичними рекомендаціями постанови Верховного суду України №1 від 27.02.2009 р., де чітко вказано, що відповідачами в даному випадку є автор інформаційного матеріалу і власник веб-сайту, а також Законами України «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації» та главою 20 Цивільного Кодексу України про особисті немайнові права фізичної особи.

Що стосується інформації, вказаної в 13 пунктах позову, яку просив спростувати позивач, то апеляційний суд, також, погоджується в цій частині із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, відносно п.п.1,2 позову: 1.«Приписав мне, истцу по делу: «…Вмешательство в деятельность судьи...!!!; 2.Судья ОСОБА_2 утверждал « …что подвергается давлению со стороны истца», суд зазначає, що вказані фрази пов`язані з існуючим повідомленням-зверненням 21.11.2018 року судді Приморського районного суду м.Одеси Науменко А.В. до голови Вищої ради правосуддя Бенедисюка І.М. про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» позивачем по справі № 2-5151/09 ОСОБА_1 .

При цьому, судом встановлено, що 15.02.2019 року за результатами перевірки відомостей, викладених у повідомленнях суддів Приморського районного суду м.Одеси та повідомленні судді Приморського районного суду м.Одеси Науменка А.В. від 29.12.2018 року членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_15 встановлено, що відсутні підстави для вжиття Вищою радою правосуддя заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, мотивуючи тим, що під час розгляду справи ОСОБА_1 діяв в межах наданих ЦПК України процесуальних прав, заявляючи відводи та клопотання, чи подаючи заяву про вчинення кримінального правопорушення у порядку ст.214 КПК України (Том І: а.с.73,78,160).

На підставі викладеного, суд обґрунтовано виходив з того, що направлення індивідуального або колективного письмового звернення-повідомлення до компетентного органу - Вищої ради правосуддя, який розглянув повідомлення судді і надав обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, приймаючи до уваги, що коли суддя звертається до зазначеного органу із повідомленням, в якому міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей компетентний орган перевірив таку інформацію та надав відповідь, що відсутнє втручання у діяльність судді, тобто в ході перевірки інформація, зазначена у повідомленні судді, не знайшла свого фактичного підтвердження, вказана обставина сама по собі не може бути підставою для задоволення даного позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація суддею законного права на звернення-повідомлення, передбаченого ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а не поширення завідомо недостовірної інформації.

Відносно п.3,4,5,6 позову: 3.«Истец, экс-начальник цеха механизации Одесского судоремонтного завода, был уволен с должности еще в 1989 году в связи с сокращением штата»; 4.«Истец решил бороться за восстановление своих прав только в 2007году»; 5.«Он решил не только добиться отмены приказа об увольнении…»; 6.«...взыскать средний заработок за время вынужденного прогула»; 7.«для одного из судей Приморского райсуда Виталия Ивченко решение удовлетворить требования истца в 2014 году впоследствии стало одним из оснований для увольнения в связи с дисциплинарной процедурой», то вказані факти підтверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 26.12.2018 року, з якого вбачається: «Під час розгляду дисциплінарної справи стосовно судді ОСОБА_12 встановлено, що у лютому 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до ДП «Одеський морський торговельний порт», у якому просив з урахуванням уточнень поновити строк на звернення до суду, визнати незаконними та скасувати накази ДП «Одеський судноремонтний завод «Україна» від 18 листопада 1988 року № 1197-к та від 25.04.1989 року № 496-к про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обгрунтовались тим, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника цеху механізації Одеського судноремонтного заводу імені «50-річчя Радянської України», правонаступником якого є ДП «Одеський судноремонтний завод «Україна». 25.04.1989 року наказом в.о.директора заводу № 496-к ОСОБА_1 звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 /за скороченням штату працівників/ Кодексу законів про працю Української РСР з порушенням норм трудового законодавства. Вказана справа перебувала у провадженні судді Приморського районного суду м.Одеси Івченка В.Б. з 29.01.2014 року до 04.07.2014 року. Також, у вищевказаному рішенні Вищої ради правосуддя від 26.12.2018 року було вирішено звільнити ОСОБА_12 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України (Том І: а.с.73).

Відносно п.8. «интересно, что в марте 2015 г. решение первой инстанции оставил в силе судья апелляционного суда Одесской области Игорь Артеменко, который в настоящее время является членом Высшего совета правосудия», суд зазначає наступне.

Так, вказаний факт теж існує, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.03.2015 року, якою рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04.07.2014 року було залишено без змін, де головуючим по справі був суддя ОСОБА_16 .

Відносно п.п.9,12 «С этого момента истец, по словам ОСОБА_6 , начал травлю судьи (в контексте предыдущего абзаца по утверждениям того же ответчика ОСОБА_2 о том, что « он отказался удовлетворить заявление об обеспечении доказательств, в частности, касательно вызова 30 свидетелей в суд, как не имеющее должного обоснования»; 12.«Кроме того, истец заявил целых четыре отвода судье и прямо призвал ОСОБА_6 взять самоотвод. Последний отвод был подан истцом 16 ноября».

З матеріалів справи вбачається, що вказані факти теж знайшли своє підтвердження у повідомленні судді Приморського районного суду м.Одеси Науменко А.В. до голови Вищої ради правосуддя Бенедисюка І.М. про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема судом було відмовлено позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про виклик 30 свідків та дійсно позивачем було заявлено чотири відводи головуючому по справі, та останній відвід заявлено 16 листопада 2018 року».

Що стосується п.10 «Кроме того, истец попытался добиться в прокуратуре регистрации уголовного производства в отношении ОСОБА_6 », то судом вірно зазначено, що в матеріалах справи є ухвала слідчого судді Малиновського районного суду м.Одеси від 08.01.2019року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді зі скаргою у порядку ст.303 КПК України, оскільки при зверненні до прокурора Одеської області Жученка О.Д. з заявою про вчинення злочинів суддями Приморського районного суду м.Одеси, викладені у заяві відомості до ЄРДР внесені не були. Вказана скаргу було задоволено частково (Том І: а.с.190).

Відносно п.11.«Но в этом, впрочем, потерпел неудачу», суд дійшов вірного висновку про те, що це являється оціночним судженням.

Відносно п.13.«Он обвинил А. Науменко даже в отсутствии в материалах дела звукозаписей судебных заседаний, сделанных еще в 2014 году при судье ОСОБА_7 », судом правильно встановлено, що безпосередньо позивач ОСОБА_1 у поясненнях, наданих у судовому засіданні, наполягав та звинувачував відповідача ОСОБА_2 у відсутності в матеріалах справи звукозаписів судових засідань, зроблених у 2014 році при судді В.Івченко.

Проаналізувавши та повторно дослідивши інформацію, наведену у статті стосовно позивача, а також інформацію, зазначену у 13 пунктах позову, яку просив спростувати позивач, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду, що в цілому ця інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних), які прямо вказували на певні події та явища, які існували та їх можливо перевірити, а інша частина інформації може кваліфікуватись як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів, застосованих автором статті.

Отже, опублікована у статті «Суддя попросив захисту в трудовому спорі з минулого століття» від 03.01.2019 року відповідачем журналістом ОСОБА_9 інформація щодо аналізу звернення-повідомлення судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя та аналізу рішення Вищої ради правосуддя від 26.12.2018 року є фактичним твердженням, вона є публічною відкритою, опублікована на веб-сайті Вищої ради правосуддя, та вважається достовірною, а інша інформація є оціночним судженням власного продукту при написанні статті журналістом, тому позовні вимоги є недоведеними та не підлягаючими задоволенню.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що судом було проігноровано положення ч.4 ст.32 Конституції України.

Однак, такі доводи спростовуються мотивувальною частиною оскаржуваного рішення суду, де судом було застосовано саме положення ч.4 ст.32 Конституції України.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки в позові не йдеться про захист честі, гідності позивача, а також його ділової репутації, а судом застосовано положення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" що є неприпустимим порушенням норм ЦПК України, є неспроможними, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що спричинило це порушення.

Посилання суду першої інстанції на п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи",є правомірним, оскільки норми зазначеної постанови були застосовані в частині визначення поняття недостовірності інформації, яку позивач просив спростувати в своїх позовних вимогах.

Отже, колегія вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи та правовідносини, та правильно застосовані норми права, якими вони регулюються.

Стаття 277 ЦК України вказує, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Згідно до ч.7 цієї статі спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

З урахуванням вимог ст.ст. 32, 34, 68 Конституції України, ст.ст. 15, 277, 302 ЦК України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про Вищу раду правосуддя», суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, не містить юридичного складу правопорушення про спростування недостовірної інформації, факту поширення недостовірної інформації судом не встановлено, отже, особисті немайнові права позивача не порушено.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду Кічмаренка Сергія Миколайовича, ОСОБА_2 судді Приморського районного суду м.Одеси, Хрипуна В`ячеслава, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_3 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.04.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.В. Князюк

О.М.Таварткіладзе