ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2807/20

Головуючий у першій інстанції - Хоменко Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/623/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді Бобрової І.О.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми),

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 16.02.2021,

В С Т А Н О В И В:

02 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 111758,21 грн, що нарахована за період з 01.01.2018 по 31.10.2019 в межах виконання виконавчого листа № 2/748/738/13 від 12.09.2013, виданого Чернігівським районним судом Чернігівської області про стягнення аліментів. Як на підставу звільнення від заборгованості позивач посилається на статтю 197 ч.2 СК України, а також на те, що з відповідачем вони проживали однією сім`єю, проводили спільний відпочинок та святкували родинні свята. Зазначені обставини на думку позивача є істотними та такими, що мають в даному випадку значення та є підставою для суду звільнити позивача від сплати заборгованості за аліментами за даний період.

Обґрунтовує вимоги тим, що він з відповідачкою до 31.10.2019 проживали спільно та їх відносини, за своєю суттю, ґрунтувалися на інституті сім`ї, а саме: існуванні між сторонами спільного побуту, взаємних прав та обов`язків і, відповідно, належній участі позивача у вихованні та утриманні дітей, вели спільне господарство. В цей час у відповідача претензій до позивача щодо сплати аліментів не було. Цей факт підтверджено відповідачкою в Чернігівському районному суді під час розгляду справи № 748/2210/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів та звільнення від заборгованості по аліментах. В зазначеній справі рішенням суду було частково задоволено позов та зменшено розмір аліментів. В частині звільнення від заборгованості по аліментах відмовлено.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неналежне з`ясування всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 111758,21 грн , що нарахована за період з 01.01.2018 по 31.10.2019 в межах виконання виконавчого листа № 2/748/738/13 від 12.09.2013 виданого Чернігівським районним судом Чернігівської області про стягнення аліментів.

Так, скаржник окрім обставин, викладених в позовній заяві, також зазначає, що проживання в спірний період однією сім`єю з відповідачкою є вагомим доказом для звільнення від сплати заборгованості по аліментах. Крім того, допитані свідки показали, що з чуток по селу вони знають, що сторони у справі проживали однією сім`єю, витрачали разом гроші на утримання дітей. Учасниками справи визнавалося, що сторони проживали разом як сім`я, дані обставини зазначалися ним в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Судом безпідставно не прийнято до уваги світлини з дня народження спільної доньки сторін у січні 2019 року.

Відповідачка ОСОБА_2 , третя особа - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали даної справи, цивільної справи №748/2210/20, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в певній частині, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 2 та 5 статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що передбачених ч. 2 ст. 197 СК України обставин, що мають істотне значення для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, у даній справі не вбачається. Позивач є працездатною особою, працює електромонтером лінійних споруд, отримує заробітну плату, доказів про наявність інших утриманців суду не надав. Позивачем не спростовано розмір нарахованої заборгованості по аліментах і не доведено наявності обставин, які є суттєвими та могли б бути підставою для звільнення його від сплати існуючої заборгованості по аліментах, які стягнуті з нього за рішенням суду. Отже зазначені позивачем у позовній заяві доводи не можуть розцінюватись судом як обставини, що мають істотне значення, тому підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

З такими висновками суду першої інстанції частково не може погодитися апеляційний суд, враховуючи наступне.

Судом по справі встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.09.2005, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.12). Шлюб розірвано рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16.05.2019 (а.с.24-26). Процес розлучення ініційовано ОСОБА_1 23.04.2019 з підстав припинення сімейно-шлюбних відносин.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На їх утримання 09.09.2013 рішенням Чернігівського районного суду з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 05.08.2013 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Виконавчий лист перебував на виконанні Чернігівського районного відділу ДВС Головного ТУЮ у Чернігівській області. За заявою стягувача від 17.11.2016 (а.с.20) виконавчий лист повернутий без подальшого виконання ОСОБА_2 , що сторони не заперечують.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 10.10.2019 (а.с.19) постановою від 17.10.2019 старшого державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Куликівському та Чернігівському районах Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області відкрито виконавче провадження № ВП№60334072 з виконання виконавчого листа № 2/748/738/13 від 12.09.2013, виданого Чернігівським районним судом Чернігівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітніх дітей (а.с.22).

Згідно з довідкою - розрахунком заборгованості по аліментам боржник ОСОБА_1 станом на 31.12.2019 має заборгованість по аліментах 111758,21 грн за період з 01.01.2018 по 31.10.2019 (а.с. 16,17, 18, 23).

Вказаний розрахунок заборгованості позивачем не оскаржено, не спростовано, а тому в силу положень статей 77, 81 ЦПК України він є належним та допустимим доказом у справі.

Рішенням Чернігівського районного суду від 11.11.2020 у справі № 748/2210/20 зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09.09.2013, на утримання двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/2 до 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості по аліментах - відмовлено (а.с.27-32).

Також з вказаного рішення та дослідженої в судовому засіданні цивільної справи №748/2210/20 вбачається, що позивач просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментах за період з 01.01.2018 по 30.09.2019 в сумі 106839,70 грн. Підставами для звільнення від сплати заборгованості по аліментах позивачем зазначалися обставини, які на його думку є суттєвими та мають істотне значення, зокрема:

- що відповідачка невчасно подала виконавчий лист для виконання,

- сторони до розлучення проживали разом та мали спільний бюджет,

- також просив врахувати його незадовільний стан здоров`я, зокрема, отримання 24.11.2014 вогнепального уламкового поранення, з приводу чого він проходить постійне лікування.

Відповідно до довідки філії «Управління «Укргазтехзв`язок» АТ «Укртрансгаз» № 64-14 від 20.10.2020 ОСОБА_1 працює в філії на посаді електромонтера лінійних споруд електрозв`язку та проводового мовлення 5 розряду вузла зв`язку Олишівка Боярського цеху технологічного зв`язку Північного регіонального центру, з 18.06.2007 по теперішній час (а.с.36).

Предметом спору є частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують вказані обставини.

ОСОБА_1 підставою для звернення з даною позовною заявою було зазначено те, що він з відповідачкою проживали спільно, їх відносини ґрунтувалися на інституті сім`ї, мали спільний побут, вели спільне господарство, спільно виховували та утримували дітей.

Як зазначено вище, така підстава позову, як існування істотної обставини, а саме, окрім іншого, проживання сторін однією сім`єю та наявність спільного бюджету, була зазначена ОСОБА_1 в своїй позовній заяві від 30.01.2020, яка була подана та зареєстрована в суді 23.09.2020 (а.с.1 справа №748/2210/20).

Прийняте у справі судове рішення від 11.11.2020 сторони не оскаржували. Воно набрало законної сили.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже, встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно з ст.18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.

Вказане повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що заявлена в даній справі ОСОБА_1 частина позовних вимог, а саме: звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з 01.01.2018 по 30.09.2019 вже була предметом судового розгляду, через що рішення Чернігівського районного суду від 12.02.2021 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам за вказаний період, слід скасувати, закривши провадження у справі в цій частині позовних вимог на підставі ст.255 ч.1 п.3 ЦПК України.

Рішення Чернігівського районного суду від 12.02.2021 в частині звільнення ОСОБА_1 від заборгованості по аліментам за період з 01 по 31 жовтня 2019 року підлягає залишенню без змін.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Тобто, аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

З наведених норм права та практики ЄСПЛ вбачається, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Зазначене узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.11.2020 у справі № 723/3193/19 (провадження № 61-11454св20).

У справі, що переглядається, судом установлено, що позивач має заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої ним не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що іншим судовим рішенням задоволений позов позивача про зменшення розміру аліментів, що вказаним рішенням встановлено спільне проживання сторін, яке ґрунтувалося на інституті сім`ї, що в свою чергу є достатнім вагомим доказом, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки підстави, передбачені статтями 192 та 197 СК України для зменшення розміру аліментів, та, відповідно звільнення від сплати заборгованості, є відмінними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не врахував факт спільного проживання сторін по листопад 2019 року та ту обставину, що відповідач брав активну участь у вихованні, належному матеріальному забезпеченні дітей, що є обставиною, яка має істотне значення та підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, не заслуговують на увагу, оскільки отримання аліментів на дитину одного із подружжя, не залежить від того перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.

При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року).

Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

Апеляційний суд встановив, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в частині відови у звільненні від сплати заборгованості по аліментам за період з 01 по 31 жовтня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, яким вже дана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 255 ч.1 п.3, 367, 374, 375, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах в розмірі 106839,7 грн за період з 01.01.2018 по 30.09.2019 - скасувати, закривши провадження у справі в цій частині.

В іншій частині рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови складений 06.05.2021.