Номер провадження: 22-ц/813/4084/21
Номер справи місцевого суду: 520/4523/18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2020 року у складі судді Луняченка В.О.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 24 595 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., завданих в результаті ДТП.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2018 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 24 595 грн. та моральної шкоди у розмірі 1000 грн., а також витрати на проведення експерта у розмірі 1409, 60 грн. та 5000 грн. витрати на правничу допомогу.

ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2018.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2018 задоволено. Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2018 скасовано.

23.03.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_2 та ПрАТ СК «Арсенал Страхування» та просив суд стягнути з ПАТ СК «Арсенал Страхування» як страховика, матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08.02.2018, в розмірі 24 595 грн., а також просив стягнути з ОСОБА_2 , як особи безпосередньо винної у скоєні ДТП, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Також позивач просив стягнути з відповідачів судові витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 1500 грн., судовий збір у розмірі 1409,60 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 08.02.2018 в розмірі 24 595 грн. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. з ОСОБА_2 . Стягнуто з ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 1500 грн., судового збору, пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 704,80 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 24 595 грн., витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 1500 грн. та 704,80 грн. судового збору, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач звернувся з вимогами до страховика (із заявою про страхове відшкодування або із позовними вимогами до суду) через рік та через два роки відповідно, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування відповідно до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 7 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та підставою для відмови в позові до страховика. Судом не враховані висновки Верховного Суду, ухвалені при розгляді подібних справ, а саме постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №753/5293/16, постанови Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №542/1526/15, постанови Верховного Суду від 01.07.2019 у справі №513/1275/14-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №65/4621/16-к. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, застосовуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №65/4621/16-к безпідставно вважав, що строком звернення до суду з вимогами про стягнення страхового відшкодування є саме день первинного звернення з позовом до суду, тобто 13.04.2018 в межах визначеного законом річного строку. Позивач подав позовну заяву до ОСОБА_2 , проте впродовж встановленого Законом строку не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання страхового відшкодування від страховика ані в позасудовому, ані в судовому порядку. Позивачем було порушено строк позасудової процедури отримання страхового відшкодування, а саме позивач звернувся до страховика з заявою про страхове відшкодування 17.12.2019 більше ніж через один рік з дати ДТП. При цьому, до суду з вимогою до страховика також звернувся поза межами визначеного законодавцем строку, а саме з позовом до страховика позивач звернувся 20.05.2020, тобто більше ніж через два роки з дати ДТП. Отже, позивачем було порушено передбачений законом строк звернення до страховика у судовому порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду оскаржено в частині стягнення з страхової компанії 24 595 грн. матеріальної шкоди та судових витрат, тому з огляду на вимог ст.367 ЦПК України, саме в цій частині переглядається судом апеляційної інстанції, в іншій частині не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що 08.02.2018 водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем Nissan Leaf, р/н НОМЕР_1 по вул. Люстдорфська дорога біля будинку №125/7 у м. Одесі не врахував дорожньо-транспортну обставину та не дотримавшись безпечної дистанції здійснив зіткнення з автомобілем Chevrolet Aveo р/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 29.03.2018 ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Відповідно до полісу №АМ/1769638 від 25.11.2017 відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «СК» Арсенал Страхування», строк дії полісу до 25.11.2018. Ліміт страхової відповідальності за шкоду заподіяну майну визначено у 100 000 грн., франшиза-нуль гривень.

Згідно з висновком №30221180 від 01.03.2018 експертного автотоварознавчого дослідження, здійсненого відносно автомобіля Nissan Leaf, р/н НОМЕР_1 , вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля визначена у розмірі 33 173,64 грн., а вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу КТЗ зазначена у розмірі 26 298,38 грн.

Відповідно до договору про надання послуг від 16.02.2018 та акту виконаних робіт від 05.03.2018, ТОВ «Хавк Холдинг» здійснило відновлення пошкодженого транспортного засобу на суму 24 595 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив з того, що позивачем доведено факт заподіяння йому матеріальної шкоду внаслідок ДТП, яка сталася 08.02.2018, належними та допустимими доказами, обґрунтований розмір заподіяної шкоди та доведено необхідність стягнення даної шкоди як страхового відшкодування саме з Страхової компанії яка несе відповідальність за шкоду заподіяну третій особі під час керування транспортним засобом Nissan Leaf, р/н НОМЕР_1 , в межах страхового ліміту.

Такий висновок суду є обґрунтованим виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За нормами ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 Закону №1961-IV).

Відповідно до п.п.37.1.1, 37.1.4 ст.37 Закону №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, зазначений у п.37.1.4 ст.37 Закону №1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у ст.37 Закону №1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом з тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

У Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у ст.35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.

Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст.36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

У системному зв`язку зі ст.36 зазначеного Закону вимоги пп.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону №1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Отже, попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст.35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Тому навіть, якщо б потерпіла особа не зверталась до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернулась безпосередньо до суду в межах річного строку, страхове відшкодування необхідно стягнути.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15.

У справі, що розглядається, встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 08.02.2018, позивач звернувся з позовом про відшкодування матеріальної шкоди 13.04.2018.

Та обставина, що позивач звертаючись з даним позовом 13.04.2018 лише 23.03.2020 уточнив позовні вимоги та визначив співвідповідачем ПрАТ СК «Арсенал Страхування» не свідчить про пропуск ним строку звернення до страховика.

Відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, адже доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Крім того, в абзаці 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року N3- рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, в здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

З огляду на викладені обставини та враховуючи, що ДТП сталася 08.02.2018, позивач за захистом порушеного права звернувся у квітні 2018 року та 23.03.2020, уточнивши позовні вимоги, визначив співвідповідачем ПрАТ СК «Арсенал Страхування», на думку апеляційного суду, вважається таким, що в межах річного строку звернувся з вимогою до страховика.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем порядку звернення до ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування», який передбачено Законом №1961-IV, є необґрунтованими.

Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» на користь позивача страхового відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: