Справа № 134/1789/19
Провадження № 22-ц/801/826/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 рокуСправа № 134/1789/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Файчук Я. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Городківської сільської ради Крижопільського району, ОСОБА_2 , третьої особи з самостійними вимогами: ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на житловий будинок та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Городківської сільської ради Крижопільського району про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Зарічанський В. Г. в приміщенні суду в смт. Крижопіль, повний текст рішення складено 11 лютого 2021 року, -

в с т а н о в и в :

29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Городківської сільської ради Крижопільського району, ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11.06.2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12.06.2002 року в реєстрову книгу № 10 за № 1452 з тих підстав, що рішення на підставі якого видавалось дане свідоцтво не приймалось, а також при видачі даного свідоцтва не було враховано, що дана нерухомість відносилась до суспільної групи - колгоспного двору, а тому при визначені часток у майні має враховуватись хто належав до складу двору станом на 15.04.1991 року. Як похідну від першої вимоги просив суд визнати за ним права власності на житловий будинок, оскільки 1/3 частина належить йому, як члену колгоспного двору, а на інші 2/3 частини він має право як спадкоємець 1 черги після смерті його батька ОСОБА_5 та баби ОСОБА_4 ..

03.03.2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну та доповнення позовних вимог, у якій доповнив обсяг позовних вимог та просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, за яким за його матір`ю ОСОБА_6 , було визнано право на автомобіль ЛуАЗ-969М днз НОМЕР_1 , який належав його батьку, ОСОБА_5 , оскільки мати при зверненні за оформленням спадщини не вказала про наявність інших спадкоємців, тобто позивача, хоча на день смерті батька він проживав з ним разом у спірному будинку, і мати могла б успадкувати лише Ѕ спадкового майна після смерті батька. Просив визнати за ним право власності на 5/6 житловий будинок АДРЕСА_1 . /т. 1 а. с. 109-112/

27 січня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Городківської сільської ради Крижопільського району про встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини, а саме з серпня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; про визнання недійсними свідоцтв про право власності на житловий будинок № 1466 від 13.10.1993 року та № 1452 від 12.06.2002 року та визнання за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 03 лютого 2020 року об`єднано в одне провадження справу № 134/1789/19 за позовом ОСОБА_1 до Городківської сільської ради Крижопільського району, ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та справу № 134/125/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Городківської сільської ради Крижопільського району про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним свідоцтв про право власності на житловий будинок, визнання права власності на частину житлового будинку /т.1 а. с. 98/.

01 липня 2021 року ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подано до суду клопотання про застосування позовної давності до вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_6 визнано право власності на автомобіль ЛуАЗ-969М, д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 /т. 1 а. с. 147-148/.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № 1466 від 13 жовтня 1993 року, видане на ім`я ОСОБА_4 на цілий житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , зареєстроване в Тульчинському бюро технічної інвентаризації 13 жовтня 1993 року за реєстровим № 1452.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєстрову книгу №10 за №1452.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_6 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ 969 М д/н НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_5 (спадкова справа № 162, реєстрованого 539).

В задоволенні вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту її постійного проживання з ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на час відкриття спадщини, а саме з серпня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 ) відмовлено.

В задоволенні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 відмовлено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 5/8 частин житлового будинку АДРЕСА_3 житловий будинок загальною площею 62,4 м. кв., житловою площею 44,9 м. кв., а - веранда, а 1 - прибудова, а2 - вхідний майданчик, а3 - прибудова, Б - літня кухня, б - веранда, В - господарська будівля, Г - сарай, г - прибудова, Д - погріб, У - вбиральня, К - криниця, 1-2 - ворота) по АДРЕСА_4 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: з Городківської сільської ради в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок; з ОСОБА_2 в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок, витрати, які він поніс.

В задоволенні вимоги ОСОБА_3 про стягнення судових витрат відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині : визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, зареєстроване в реєстрі за № 539; визнання за ОСОБА_1 право власності на 5/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; та ухвалити нове рішення в цій частині, яким:

-відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, виданого на ім`я ОСОБА_6 , зареєстровано в реєстрі за № 539;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 ;

-встановити факт, що ОСОБА_3 постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, а саме з серпня 2013 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 :

-визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , зареєстроване в Тульчинському МБТІ 12.06.2002 за № 1452;

-визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 .

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_1 оспорюється свідоцтво про право власності на житловий будинок, в якому зазначена частка ОСОБА_6 , і ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом на все майно належне їй на час смерті та в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, у зв`язку з чим вона має бути залучена як відповідач, а не як третя особа без самостійних вимог. Також судом першої інстанції не було постановлено ухвалу про залучення ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог.

При визначенні часток суд безпідставно вважав доведеним, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та баби ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Доказів на підтвердження прийняття ОСОБА_1 спадщини суду не надано..

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняли ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .. Тому, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняли лише ОСОБА_1 та ОСОБА_6 по 1/8 частини.

Зазначає, що ОСОБА_6 прийняла спадщину також ј частини житлового будинку, яка належала ОСОБА_5 як члену колгоспного двору. Ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_5 не приймали. Відтак, частка ОСОБА_6 збільшилася і становить Ѕ частини житлового будинку, а частка ОСОБА_1 становить ј спірного будинку як члена колгоспного двору.

Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.01.2020 року, 28.09.1993 року ОСОБА_1 придбав житловий будинок АДРЕСА_4 . На час смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 хоча і був зареєстрований разом з нею за однією адресою, фактично проживав зі своєю сім`єю в житловому будинку АДРЕСА_5 . Тому, ОСОБА_1 із ОСОБА_4 спільно не проживав і не вів спільного господарства. Реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем не може бути належним доказом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, якщо на час смерті спадкодавця фактично проживав в іншому жилому будинку. Доказів, які б свідчили про фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 суду не надав, тому висновок суду про те, що ОСОБА_1 прийняв ј частини спірного житлового будинку після смерті ОСОБА_4 не ґрунтується на вимогах закону.

Судом першої інстанції не було залучено до участі у справі державного нотаріуса, який видав свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.04.2005 року. Крім цього, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про застосування позовної давності до вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.04.2005 року. ОСОБА_1 достовірно було відомо ще у 2006 році, що ОСОБА_6 оформила у нотаріуса спадщину після смерті ОСОБА_5 на автомобіль ЛуАЗ 969 М д/н НОМЕР_1 . З дозволу ОСОБА_6 даним автомобілем користувався ОСОБА_1 , тому він не міг не знати про те, що у 2005 році ОСОБА_6 оформила у нотаріуса спадщину на себе на право власності на автомобіль, оскільки ОСОБА_6 передала йому також технічний паспорт на автомобіль, який знаходиться у ОСОБА_1 ..

Судом не взято до уваги довідку виконкому Городківської сільської ради від 11.12.2013 року № 2086 про спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до дня її смерті. Ця довідка могла бути законною підставою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину.

Зазначає, що судом першої інстанції в рішенні суду допущено невідповідність показів свідка ОСОБА_9 , записаним в рішенні, фактичним показам в судовому засіданні.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що ОСОБА_3 не тільки приїжджала доглядати свою матір ОСОБА_6 , а постійно проживала разом з нею до дня її смерті.

Суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, зокрема Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки цей закон не поширюється на спадкові правовідносини в частині визначення того, що не проживання спадкоємця разом із спадкодавцем строком менше шести місяців не є проживанням, оскільки це обмежує право особи на спадкування і суперечить нормам спадкового права. Тому, в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом на все майно ОСОБА_6 прийняла спадщину після її смерті на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями.

Судом першої інстанції було порушено процесуальний порядок розгляду заяви про відвід, визначений статтею 40 ЦПК України. Крім того, ухвала суду першої інстанції від 03.12.2020 року не містить належного обґрунтування, з яких підстав суд відхиляє доводи ОСОБА_3 щодо упередженості та необ`єктивності головуючого судді.

Судом першої інстанції також допущено порушення норм процесуального права при розподілі судових витрат, понесених ОСОБА_3 в суді першої інстанції. В частині відмови ОСОБА_3 у стягненні судових витрат рішення суду першої інстанції не містить належного обґрунтування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні адвокат позивача ОСОБА_10 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, які містяться в матеріалах справи.

Від представника відповідача Городківської сільської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вбачає підстави для виходу за межі апеляційної скарги, оскільки при вирішенні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право власності нажитловий будинок за № 1452 від 12.06.2002року та № 1466 від 13.10.1993 року суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Згідно погосподарської книги №3аК особового рахунку № НОМЕР_2 житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року відносився до суспільної групи колгоспних дворів. / т.1 а.с.22/

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Крижопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 19 вересня 2019 року, ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_5 в с. Городківка Крижопільського району.

/т. 1 а. с. 14/.

13 жовтня 1993 року на ім`я ОСОБА_4 видане свідоцтво на право власності на цілий житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , зареєстроване в Тульчинському бюро технічної інвентаризації 13 жовтня 1993 року за реєстровим № 1466. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Городківської сільської ради народних депутатів 15.07.1987 року № 9.

/т. 1 а. с. 82, 30/.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Крижопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 19 вересня 2019 року, ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Городківка Крижопільського району Вінницької області померла ОСОБА_4 .

/т. 1 а. с. 15/.

Відповідно до відповіді завідувача Державного нотаріального архіву Вінницької області Слободяник О. І. від 04 грудня 2019 року № 3894/01-18, згідно даних алфавітної книги обліку спадкових справ Крижопільської державної нотаріальної контори за 1995-2006 роки, яка знаходиться на зберіганні в державному нотаріальному архіві, спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 по фонду даної контори не виявлено.

/т. 1 а. с. 54/.

12 червня 2002 року видане свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 . Дане свідоцтво видане виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєстрову книгу №10 за №1452

/т. 1 а. с. 10-11, 25/.

16 квітня 2005 року видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яким за ОСОБА_6 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ 969 М д/н НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_5 (спадкова справа № 162, реєстрованого 539).

/т. 1 а. с. 75/

06.12.2013 року, відповідно свідоцтва про смерть померла ОСОБА_6

/ т.1 а.с. 13/

Відповідно до заповіту, посвідченого Бурдейною В. Б. секретарем Городківської сільської ради Крижопільського району Вінницької області, 27.09.2013 року ОСОБА_6 все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все майно, що на день смерті буде належатиме їй і на що вона матиме право за законом заповіла ОСОБА_3 , 1960 року народження.

/т. 1 а. с. 47, 21/

Відповідно до довідки Городківської сільської ради Крижопільського району Вінницької області від 30.05.2019 року № 1091, згідно даних погосподарського обліку по Городківській сільській раді (погосподарська книга № 15 за 2011-2015 роки) ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день своєї смерті за адресою своєї прописки в АДРЕСА_2 була прописана одна. Інших зареєстрованих членів сім`ї за адресою не було.

/т. 1 а. с. 137/

Відповідно до відповіді Крижопільської державної нотаріальної контори від 31.01.2020 року № 21/01-16, Крижопільською державної нотаріальною конторою до майна померлої ОСОБА_6 спадкова справа не заведена.

/т. 1 а. с. 93/

Згідно довідки Городківської сільської ради Крижопільського району Вінницької області від 05 серпня 2019 року № 1480, згідно даних погосподарського обліку по Городківській сільській раді (погосподарська книга № 3аК за 1991-1995 роки) ОСОБА_6 , 1936 року народження, була прописана по АДРЕСА_2 , з 28 лютого 1994 року.

/т. 1 а. с. 21/.

Відповідно до довідки житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року відносився до суспільної групи колгоспних дворів. Склад двору, як встановлено під час розгляду справи на 15.04.1991 року, становив ОСОБА_4 (голова), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_1 (онук), ОСОБА_6 .

/т. 1 а. с. 22/.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 02.05.2019 року № 98, виданої виконавчим комітетом Городківської сільської ради Крижопільського району Вінницької області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 14.02.1997 року по теперішній час зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 .

/т. 1 а. с. 6/.

Відповідно до виписки з погосподарської книги від 30 вересня 2019 року № 1868, за 1986-1990 роки в АДРЕСА_2 були зареєстровані : ОСОБА_12 (голова двору) ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (дружина); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (син), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_12 (невістка) виписалась 30.11.1990 року в смт. Крижопіль, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (онук) виписаний 27.08.1987 року в м. Ладижин, 10.12.1988 РА.

/т. 1 а. с. 24, 78/.

Відповідно до виписки з погосподарської книги від 30 вересня 2019 року № 1868, за 1991-1995 роки в АДРЕСА_2 були зареєстровані : ОСОБА_4 (голова двору); ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (невістка) прибула 28.02.1994 року з смт. Крижопіль, ОСОБА_1 (онук), ОСОБА_2 (правнук).

/т. 1 а. с. 23, 79/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 були родиною, оскільки за господарством рахується один житловий будинок, в якому всі вони проживали та вели спільне господарство, в них був спільний побут і спільний двір, вони разом обробляли город в цьому господарстві. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку, спадкоємцями за законом якого були його дружина - ОСОБА_6 та його син ОСОБА_1 , які проживали та були зареєстровані за цією адресою, і прийняли по 1/8 частини спадщини.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті баби, у відповідності до частини другої статті 529 ЦК України (1963 року), був її онук ОСОБА_1 , який проживав та був зареєстрований за цією адресою, і прийняв 1/4 частини спадщини. Тобто ОСОБА_1 , який прийняв спадщину після смерті батька в розмірі 1/8 частини житлового будинку та після смерті баби в розмірі ј частини житлового будинку з врахування належної йому ј частини будинку має право на 5/8 частин житлового будинку (1/4 + 1/4+1/8 = 5/8).

Суд зазначив, що відсутні підстави для задоволення вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту її постійного проживання з ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини, а саме з серпня 2013 року по 6 грудня 2013 року за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_3 в даний час була зареєстрована за адресою АДРЕСА_6 , працювала в Крижопільському будівельному ліцеї, а її догляд за хворою матір`ю не розцінюється як постійне проживання разом з нею. Допомога, яку надавала ОСОБА_3 своїй матері ОСОБА_6 у ведені господарства та забезпеченні усім необхідним не доводить факту спільного проживання в одному будинку, ведення спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків та не може свідчити про те, що між нею та спадкодавцем склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї. Спадщину після смерті ОСОБА_6 не прийняли ні її дочка ОСОБА_3 , ані її син ОСОБА_1 , з вимогами про надання додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не звертались, а відтак в задоволенні їх вимог щодо визнання права на спадщину після смерті матері слід відмовити.

Також суд зазначив, що при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не повідомила про наявність іншого спадкоємця ОСОБА_1 , тому слід визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_6 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ 969 М д/н НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_5 (спадкова справа № 162, реєстрованого 539). Суд відмовив в задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 про застосування позовної давності щодо вимог позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_6 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ 969 М д/н НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_1 користувався і користується на даний час спірним автомобілем, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не знав і не міг знати про наявність свого порушеного права - свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_6 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ 969 М д/н НОМЕР_1 , про яке він довідався лише під час розгляду даної справи.

Суд дійшов висновку про визнання недійсним свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок № 1466 від 13 жовтня 1993 року, видане на ім`я ОСОБА_4 на цілий житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , зареєстроване в Тульчинському бюро технічної інвентаризації 13 жовтня 1993 року за реєстровим № 1452 та свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєстрову книгу №10 за №1452, оскільки дані свідоцтва не відповідали фактичним обставинам, які були встановлені під час розгляду справи.

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно частини другої статті 12 Закону України «Про власність», який діяв станом на час видачі свідоцтва № 1452 від 12.06.2002 року, громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Станом до 15.04.1991 року спірний будинок відносився до суспільної групи колгоспний двір.

У пункті 6 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарств двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Відповідно довідки Городківської сільської ради від 05.08.2019 року № 1481 станом на 15.04.1991 року до складу колгоспного двору за адресою АДРЕСА_2 входили : голова двору ОСОБА_4 1909 р.н.; син ОСОБА_5 , 1931 р.н.; внук ОСОБА_1 1970 р.н.

/ т.1. а.с.22/

Як вбачається з матеріалів справи свідоцтво про право власності на житловий будинок, зареєстроване Городківською сільською радою 12.06.2002 року за реєстровим № 1452, яке просять визнати недійсним як позивач, так і третя особа було видано на підставі рішення виконкому Городківської сільської ради від 15.05.2002 року № 86. / т.1 .а.с10/

Наявна в матеріалах справи копія рішення Городківської сільської ради № 86 від 15.05.2002 року не є допустимим та достовірним доказом, оскільки у відповідності до вимог частини другої статті 95 ЦПК України рішення не було подано в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Крім того, відповідно повідомлення завідувача архівного сектору від 24.10.2019 року № 01-24/116 рішення виконкому Городківської сільської ради № 86 від 15.05.2002 року «Про оформлення права приватної власності на кожного члена колгоспного двору по АДРЕСА_2 » в протоколах засідань виконавчого комітету за 2002 рік відсутнє. Рішення за № 86 приймалось від 31.07.2002 року «Про надання дозволу на будівництво індивідуального гаража гр. ОСОБА_13 ».

/ т.1 а.с.29/

Згідно статті 57 ЦК УРСР (в редакції, станом на травень 2002 року) якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Таким чином, оскільки: 1. відсутня правова підстава видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок № НОМЕР_5 від 12.06.2002 року на ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та 2. відсутні відомості про наявність підстав для переоформлення права часткової власності на житловий будинок в зв`язку з припиненням існування колгоспного двору на ОСОБА_2 , враховуючи, що той станом на 15.04.1991 року не був членом колгоспного двору, 3.відсутні відомості щодо наявності підстав для включення у свідоцтво осіб, які станом на час його видачі померли, колегія суддів приходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача та третьої особи в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок № НОМЕР_5 від 11.06.2002 року.

Позовна вимога позивача про визнання за ним права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за членами колгоспного двору (батька та баби), заявлена ним як похідна вимога від визнання недійсним свідоцтва про право власності від 12.06.2002 року № 1452 та позовна вимога третьої особи про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_6 від 13.10.1993 року, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (рішення), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

У даній справі третя особа просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок від 13.10.1993 року № 1466, однак вимоги про визнання недійсним рішення виконкому Городківської сільської ради від 15.07.1987 № 9, на підставі якого було видане це свідоцтво сторонами не заявлялось та в судовому засіданні рішення не оглядалось і не досліджувалось.

Враховуючи викладене, підстава на яку посилається третя особа для визнання даного свідоцтва недійсним, а саме відсутність правових підстав видачі свідоцтва на право власності лише на одного члена колгоспного двору є припущенням, як з огляду відсутності правової підстави його видачі так і з огляду визначення Законом, що діяв на час прийняття виконавчим комітетом рішення, можливостей зменшення та відмови у виділі часток членам колгоспного двору.

Відповідно частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, оскільки рішення виконавчого комітету сільської ради, яке стало підставою для видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності на будинок не скасоване та є чинним, визнати це свідоцтво недійсним не можна. (правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 27.06.2018 року, справа № 925/797/17)

Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З матеріалів справи вбачається, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) є позивач ОСОБА_1 , оскільки на час смерті бабусі фактично вступив в управління, володіння спадковим майном, так як був зареєстрований у спільному будинку, вважав його місцем свого проживання, не зважаючи на те, що тривалий час знаходився за кордоном.

Однак, враховуючи, що позивачем вимоги про визнання за ним права власності на будинок заявлені з інших підстав та відповідно до заяви про зміну позовних вимог визначені ним у меншій частці ніж він може претендувати за законом, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 5/6 частини житлового будинку, з яких 2/3 частини в порядку спадкування за законом після смерті членів колгоспного двору батька ОСОБА_5 та баби ОСОБА_4 , оскільки даний спосіб захисту не буде відповідати критерію законності та справедливості.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.04.2005 року, яким за його матір`ю ОСОБА_6 було визнано право на автомобіль ЛуАЗ -969М д.н.з. НОМЕР_1 , який належав його батьку ОСОБА_5 колегія суддів відмовляє з огляду на пропущення позивачем строків позовної давності, погоджуючись при цьому з висновком суду першої інстанції про те, що при його видачі не були враховані права інших спадкоємців, які мали право на частку у даному майні.

В порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 (08.09.1993 р.), ОСОБА_6 16.04.2005 року отримала свідоцтво про право власності на автомобіль ЛУАЗ 969М, 1984 р.в.

/ т.1 а.с. 47/

Відповідно інформації, наданої на запит адвоката начальником РСЦ МВС у Вінницькій області від 15.05.2020 року 20.04.2005 року за ОСОБА_6 був зареєстрований транспортний засіб ЛУАЗ 969М, 1984 р. в.

/ т 1. А.с.139/

Позивач зазначав, що оскільки на час смерті батька ОСОБА_5 , він, як і його мати ОСОБА_6 прийняв спадщину, оскільки вступив у володіння спадковим майном, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) у нього виникло право на Ѕ частину спірного автомобіля, а тому свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

У заяві про зміну та доповнення позовних вимог позивач вказує, що строк позовної давності при заявлені даної позовної вимоги ним пропущений з поважних причин, оскільки про наявність свідоцтва йому стало відомо тільки в лютому 2020 року, коли спадкова справа була надана до суду, однак клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем заявлено не було.

Третя особа 01.07.2020 року подала суду клопотання про застосування позовної давності.

/ т.1 а.с.147-148/

Згідно з статтею 256 ЦК України (2003 рік) позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України (2003 р.) встановлювала загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 261 ЦК України (2003 р.) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з пояснень позивача про наявність спірного свідоцтва йому стало відомо після ознайомлення зі спадковою справою, що була надана суду. Дані обставини свідчать, що позивач, як спадкоємець мав можливість, ознайомитись з даним документом і раніше, оскільки воно було приєднане до матеріалів спадкової справи. Доказів, що йому було відмовлено у такому праві суду не надано.

Враховуючи заяву третьої особи про застосування строків позовної давності, наявність у позивача можливості дізнатись про наявність спірного свідоцтва, колегія суддів приходить висновку про застосування наслідків спливу позовної давності та відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль за ОСОБА_6 від 16.04.2005 року.

У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту її постійного проживання з ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини, а саме з серпня 2013 року по 6 грудня 2013 року за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_3 в даний час була зареєстрована за адресою АДРЕСА_6 , працювала в Крижопільському будівельному ліцеї, а її догляд за хворою матір`ю не розцінюється як постійне проживання разом з нею. Допомога, яку надавала ОСОБА_3 своїй матері ОСОБА_6 у ведені господарства та забезпеченні усім необхідним не доводить факту спільного проживання в одному будинку, ведення спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків та не може свідчити про те, що між нею та померлою склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_3 не прийняла, з вимогами про надання додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_3 не зверталась, а відтак місцевий суд обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітомпісля смерті ОСОБА_6 ..

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом на все майно належне ОСОБА_6 на час смерті та в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України вона прийняла спадщину, у зв`язку з чим має бути залучена у справі як відповідач, а не як третя особа без самостійних вимог, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, адже належних доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України суду не надано. Надані ОСОБА_3 докази судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги. Твердження апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги довідку виконкому Городківської сільської ради від 11.12.2013 року № 2086 про спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до дня її смерті, оскільки ця довідка могла бути законною підставою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, адже судом першої інстанції наведено обґрунтовані підстави відхилення зазначеної довідки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі державного нотаріуса, який видав свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.04.2005 року, суд апеляційної інстанції не вважає такими. що дають правові підстави для відмови в задоволенні даної позовної вимоги з цих підстав. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про допущення судом першої інстанції неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при задоволенні даної вимоги, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні даної вимоги у зв`язку з пропуском позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено процесуальний порядок розгляду заяви про відвід, визначений статтею 40 ЦПК України, а ухвала суду першої інстанції від 03.12.2020 року не містить належного обґрунтування, з яких підстав суд відхиляє доводи ОСОБА_3 щодо упередженості та необ`єктивності головуючого судді, колегія суддів не вважає такими, що дають праві підстави для скасування рішення суду першої інстанції повністю.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом другим частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, § 49 - 52, ЄСПЛ, від 09 листопада 2006 року).

Суд апеляційної інстанції вважає, що у справі відсутні об`єктивно обґрунтовані підстави вважати, що суддя Зарічанський В. Г. був упередженим або необ`єктивним при розгляді справи.

Відповідно до пункту 1 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року за № 1452, про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку у житловому будинку АДРЕСА_1 , та позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_6 від 13 жовтня 1993 року, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002р, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково, визнавши недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , видане виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєстрову книгу № 10 за №1452.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 та позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_6 від 13 жовтня 1993 року слід відмовити.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом підлягає залишенню без змін, так як ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано частково, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково, відтак враховуючи положення частини десятої статті 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звільняються від обов`язку сплачувати один одному судовий збір за задоволену вимогу немайнового характеру.

Крім цього, суд апеляційної інстанції вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 1500 гривень, а також судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 891,60 грн. /т. 1 а. с. 6 справа № 134/125/20, т. 2 а. с. 29-35/.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при поданні позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн., тоді як ним було заявлено дві вимоги (одна немайнового та майнового характеру), тому йому потрібно було сплатити судовий збір в сумі 1536,80 . Окрім цього, ОСОБА_1 03 березня 2020 року збільшив позовні вимоги (заявивши вимогу немайнового характеру), за яку ОСОБА_1 потрібно було сплатити судовий збір в сумі 840,80 грн.

Отже, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави недоплачений судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1609,20 грн. /розрахунок 768,4+840,8=1609,20/.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2021 року в частині вирішення : позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року за № 1452, про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку у житловому будинку АДРЕСА_1 ,

та позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_6 від 13 жовтня 1993 року, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002р, - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , видане виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєстрову книгу № 10 за №1452.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_6 від 13 жовтня 1993 року відмовити.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1609 (одна тисяча шістсот десять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 891 (вісімсот дев`яносто одну) гривню 60 копійок та судові витрати на правничу допомогу в сумі 1500 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 30 квітня 2021 року.