Справа № 202/7886/20
Провадження № 2/202/934/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 квітня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Бєльченко Л.А.,

при секретарі - Нетеса Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дітей, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з цим позовом до відповідача, зазначаючи, що 31.01.2018 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ по справі № 202/281/18 про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 18.01.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Позивач зазначила, що відповідач станом на листопад 2020 року має заборгованість зі сплати аліментів на утримання їх дітей у розмірі 82609,92 грн.

У зв`язку з викладеним, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 82609,92 грн. за період з 01.01.2018 року по 30.11.2020 року.

В судовому засіданні позивач та її представник, адвокат Голубєва А.О., підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник, адвокат Чебикін В.П., в судовому засіданні заперечували проти позову, зазначаючи, що його, відповідача, вини у несплаті аліментів немає. Відповідач вказав, що позивач не повідомляла його про звернення у січні 2018 року до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дітей і про видачу судового наказу. У квітні 2018 року він, не знаючи про існування судового наказу, поїхав на заробітки до Литви, звідки з травня по листопад 2018 року міжнародними банківськими переказами надсилав позивачеві грошові кошти на утримання дітей на загальну суму 550 євро, що на той час складало еквівалент 15000,00 грн. Наприкінці листопада 2018 року у нього стався інсульт головного мозку, внаслідок чого він на місяць втратив працездатність, проходив курс лікування. Під час його знаходження в ОСОБА_5 позивач передала їх спільних дітей його батькам, де вони і проживали та перебували на утриманні батьків до червня 2019 року. Відповідач вказав, що позивач лише через рік звернулася до суду за отриманням судового наказу про стягнення з нього аліментів і пред`явила його до виконання до виконавчої служби, не зважаючи на те, що діти весь цей час проживали разом з його батьками. На час відкриття виконавчого провадження сума боргу по аліментам вже становила 54384,00 грн., про що йому не було відомо. Про наявність судового наказу та про виконавче провадження він, відповідач, дізнався лише 07.08.2019 року, коли до нього додому прийшли державні виконавці. 08.08.2019 року у відділі державної виконавчої служби він дізнався про наявність заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 55000,00 грн. З метою погашення заборгованості по сплаті аліментів 08.11.2019 року він передав державному виконавцю належний йому автомобіль для реалізації. Внаслідок реалізації автомобіля на електронних торгах позивачеві у лютому 2020 року було перераховано грошові кошти у розмірі 13704,64 грн. З початку 2020 року і до кінця серпня 2020 року з причин пандемії Covid-19 та запровадженого в Україні карантину він, відповідач, не міг працевлаштуватися. 28.10.2020 року державний виконавець, отримавши від нього повідомлення про працевлаштування водієм-експедитором до ФОП « ОСОБА_6 » винесла постанову про звернення стягнення на 1/3 частину його заробітної плати на вказаному підприємстві. Оскільки технічна можливість виконувати постанову державного виконавця на підприємстві була відсутня, про що він повідомив державного виконавця, він перераховував аліменти у розмірі 2-3 тисячі гривень на реквізити, вказані у постанові державного виконавця. З огляду на зазначене, відповідач зазначив, що у виникненні заборгованості по сплаті аліментів немає його вини, у зв`язку з чим просив відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 49).

Суд, вислухавши учасників судового процесу, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8,9).

Після припинення сімейних відносин між сторонами їх неповнолітні діти залишилися проживати з позивачем.

Судом встановлено, що 31.01.2018 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ по справі № 202/281/18 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 18.01.2018 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 10).

Відповідно до наданої позивачем довідки-розрахунку від 31.10.2020 року, виданої державним виконавцем Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 82609,92 грн. за період з січня 2018 по жовтень 2020 року (а.с. 14).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 1 статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У постанові від 20.07.2020 року по справі № 362/4462/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Як роз`яснено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені 1%.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.

При обчисленні розміру пені, котра підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує, що у листопаді 2019 року відповідачем було сплачено 4467,00 грн. аліментів з 2118,00 грн. нарахованих, у зв`язку з чим виникла переплата у розмірі 2349,00 грн., яка частково погасила заборгованість за січень 2018 року; у лютому 2020 року відповідачем було сплачено 13704,64 грн. аліментів з 3654,33 грн. нарахованих, у зв`язку з чим виникла переплата у розмірі 10050,31 грн., яка погасила заборгованість за період з січня 2018 року по квітень 2018 року та частково за травень 2018 року, сума заборгованості за травень залишилася у розмірі 1245,01 грн.

З урахуванням викладеного, дослідивши та перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за прострочення ОСОБА_2 сплати аліментів на утримання дітей, суд приходить до висновку, що вказаний розрахунок є правильним і сума пені за прострочення сплати відповідачем аліментів на утримання дітей за період з 01.01.2018 року по 30.11.2020 року становить 489340,94 грн.

Водночас, судом встановлено, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей станом на листопад 2020 року у розмірі 82609,92 грн., отже позивач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Втім, розмір нарахованої пені складає 489340,94 грн., що перевищує 100 відсотків заборгованості відповідача по сплаті аліментів.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 82609,92 грн. за період з 01.01.2018 року по 30.11.2020 року.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача проти позову щодо відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей, оскільки останнім не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини. Посилання відповідача на те, що позивач не повідомила його про наявність судового наказу про стягнення з нього аліментів, хвороба відповідача та запроваджений на території України карантин не є поважними причинами несплати або несвоєчасної сплати аліментів на утримання дітей, оскільки як позивач, так і відповідач відповідно до закону зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, вказане зобов`язання носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, незважаючи на вищезазначені обставини.

Стосовно посилання відповідача на неврахування у розрахунку заборгованості по аліментам здійснених ним міжнародних грошових переказів на ім`я позивача за період з травня по листопад 2018 року на загальну суму 550 євро суд зазначає наступне.

Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду про витребування доказів інформації відповідач дійсно здійснював міжнародні грошові перекази з Литовської Республіки на ім`я позивача 10.05.2018 року на суму 46 євро, 14.05.2018 року на суму 300 євро, 13.06.2018 року на суму 100 євро (а.с. 130). Однак вказані перекази здійснені без зазначення призначення платежу сплата аліментів. Як зазначено позивачем в судовому засіданні, вказані грошові перекази відповідач направляв на її ім`я не на утримання дітей, а для погашення наявної у відповідача заборгованості за кредитними договорами.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що вказані грошові кошти перераховувалися відповідачем в якості аліментів на утримання дітей відповідачем не надано та судом не встановлено.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. Вимог про відшкодування інших судових витрат сторонами заявлено не було.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 81, 141,259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 82609 (вісімдесят дві тисячі шістсот дев`ять) грн. 92 коп. за період з 01.01.2018 року по 30.11.2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн.. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Бєльченко Л.А.