СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8865/20

пр. № 2/759/983/21

21 квітня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Войтенко Ю.В.,

за участю секретаря Семененко В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Соляника Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили права на користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. за реєстровим №6162 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №00. У травні 2020 позивачу стало відомо, що в купленій квартирі залишилися зареєстрованими три особи, зокрема: первісний її власник ОСОБА_2 та члени його сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказує, що зі зміною власника квартири відповідачі втратили право користування цим житлом, а тому на підставі п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України відповідачі втратили право користування житлом. У зв`язку з чим, позивач просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житлом у квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2020 позов залишено без руху.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.06.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В подальшому від позивача надійшло клопотання з проханням провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідно до ухвали суду від 10.03.2021 здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач та її представник в судовому засіданні просили позовні вимоги задовольнити. Позивач надала згоду на ухвалення заочного рішення.

Окрім того, за клопотанням позивача, її було допитано в судовому засіданні у якості свідка. Позивач пояснила, що придбала житло, проживає у квартирі сама, в подальшому, з`ясувалось, що у квартирі зареєстровані відповідачі, які в квартирі не проживають, їх речі в квартирі не перебувають. Оскільки реєстрація відповідачів створює для неї додаткові обов`язки з утримання та сплати комунальних послуг, позивач вирішила подати вказану позовну заяву

Відповідачі до суду не з`явились, повідомлялись належним чином. Засвідчена належним чином копія ухвали суду від 10.03.2021 надсилалася судом на останню відому адресу проживання відповідачів. Окрім того, відповідачі повідомлялись про розгляд справи та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Згідно із ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У встановлений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не подали.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подали. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення позивача, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «АТЛАНТ-АКТИВ» (далі - продавець), та ОСОБА_1 (далі - покупець) уклали договір про те що, про продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Згідно із п.9 вказаного Договору, продавець стверджував, що на момент підписання договору в квартирі нухто не зареєстрований. При цьому, за інформацією, викладеною в п.1 вказаного договору, продавець був власником квартири на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 15.05.2015.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2020 квартира за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі договору-купівлі продажу, серії та номер 6162, виданий 30.07.2019

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва відомості про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 станом на 30.07.2019 відсутні, станом на 14.05.2020 - зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 . Згідно із висновком Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №107-40/7072 від 22.10.2020 державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

При цьому, за інформацією з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, яка надійшла на запит суду в порядку ч.7 ст. 187 ЦПК України, в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 - з 19.08.1994, ОСОБА_3 - з 24.02.2009, ОСОБА_4 - з 21.02.1993.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом було встановлено, що позивач є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 . Право власності на квартиру виникло у позивача на підставі договору-купівлі продажу квартири від 30.07.2019.

Матеріалами справи підтверджується, що попереднім власником спірного житла було Товариство з обмеженою відповідальністю «АТЛАНТ-АКТИВ».

Також встановлено, що у спірній квартирі на даний час зареєстровані відповідачі та позивач.

Позивач заявив вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та в обґрунтування своїх вимог послався на положення ст. 346, 383, 391, 405 ЦК України. Зазначив, що це є однією із форм захисту власником своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, у ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом.

Згідно із п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна

Відповідно до роз`ясень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду Україи з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Наведене у своїй сукупності свідчить про те, що задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням можливий лише у відношенні попереднього власника спірного житлового приміщення.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2019 попереднім власником квартири АДРЕСА_1 було Товариство з обмеженою відповідальністю «АТЛАНТ-АКТИВ».

Жодних доказів того, що відповідачі були власниками вказаної квартири позивачем суду не надано.

Судом неодноразово було роз`яснено позивачу та її представнику підстави застосування положень п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України та роз`яснено права, передбачені ст. 43 ЦПК України, проте жодних клопотань позивачем заявлено не було, жодних доказів на підтвердження своєї позиції також не було надано.

Відтак, матеріалами справи не доведено, що, відповідачі були власниками вказаного приміщення, відсутні відомості, окрім тверджень позивача, про те, що відповідачі у вказаній квартирі не проживають, не зазначено про підстави припинення права відповідачів на проживання у вказаній квартирі, яке відношення мають відповідачі до попереднього власника тощо.

Окрім того, з відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається наявність множини судових процесів відносно вказаної квартири, про які не зазначає позивач.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Згідно з ч. 1, ч. 5 і ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких доказів, які б свідчили про наявність підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України для позбавлення відповідачів права користування квартирую позивач суду не надав і судом таких доказів не здобуто.

З урахуванням наведених вище обставин та норм закону, суд приходить до висновку, що в межах заявлених позовних вимог визначені законом підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відсутні, а відтак у задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.12, 16, 317, 319, 346, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили права на користування житлом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Святошинський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Повний текст складено 26.04.2021.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ).

Третя особа: Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація (місцезнаходження: 03115, м. Київ, просп..Перемоги, 97, ).

Суддя Ю.В. Войтенко