РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді Зосименко О.М.,

секретаря с/з - Ковальчук О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Слівінська О.Б., про визнання недійсним договору дарування,-

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Слівінська О.Б., в якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 30.01.2018 року, укладеного з відповідачем.

В обґрунтування позову вказала, що мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, оскільки іншого житла у неї не має; при укладанні договору було узгоджено, що відповідач повинен надати їй житло для проживання і утримувати її; уклала для себе невигідну угоду внаслідок помилки та похилого віку, продовжує проживати у квартирі, сплачує комунальні платежі.

У відзиві на позов, відповідач заперечив щодо вимог позову, вказавши на їх безпідставність та на те, що усно домовилися з ОСОБА_1 про її подальше безоплатне проживання у квартирі. Нотаріус Слівінська О.Б. надала відзив в якому вказала, що при посвідчені даного договору гр.. ОСОБА_1 були роз`яснені всі правові наслідки договору дарування та його відмінність від інших правочинів. На час посвідчення вищевказаного договору, питань щодо поганого самопочуття або хворобливого стану гр.. ОСОБА_3 у неї та сторін правочину не виникло, тому договір дарування квартири було нею посвідчено, та укладання та підписання договору дарування гр.. ОСОБА_3 було здійснено добровільно та без примусу. У відповіді на відзив позивач вказала, що вчинила помилку в укладенні договору, зокрема, через її похилий вік, стан здоров`я, потребі в матеріальній допомозі.

Одночасно вказала на рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.02.2017 року у справі №295/6129/16-ц, яким спадковий договір, укладений 08.04.2014 року між нею та набувачем було розірвано через незабезпечення її ліками, продуктами харчування, та в подальшому вона розпорядилася квартирою з умовою її подальшого утримання і тому помилилася щодо правової природи оскаржуваного договору дарування квартири.

Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача та позивач, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Третя особа - нотаріус у заяві просила здійснити розгляд справи у її відсутність.Від відповідача та представника відповідача надійшли повторні заяви про відкладення судового засідання, проте жодних доказів на підтвердження неможливості прийняти участь в судовому засіданні до заяв не надано, як і аналогічних доказів на підтвердження поважності причин неприбуття в судове засідання 15.04.2021р., у зв`язку з чим суду відсутні процесуальні підстави для чергового відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору від 30.01.2018 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 , який є їй племінником, квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності (а.с.8,9).

Згідно п.11,12.,3 вказаного договору дарування сторони договору підтверджують, що договір не носить характеру удаваного правочину, розуміють зміст цього правочину, який прочитаний нам нотаріусом вголос, усвідомлюють наслідки укладання ними цього договору. Дарувальниця стверджує, що їй нотаріусом роз`яснено всі наслідки договору дарування, гарантує, що дарування здійснено за її доброю волею, не в наслідок помилки, або тяжкої обставини, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, усвідомлює правові наслідки даного правочину та розуміє юридичне значення своїх дій. Сторони свідчать, що договір не укладається під впливом тяжкої для них обставин; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальним домовленостям, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як встановлено судом, спірний договір дарування не встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Позивач оспорює вказаний правочин, вказуючи, що вона не мала наміру укладати саме договір дарування квартири, оскільки квартира була її єдиним житлом. Підписуючи договір, позивач мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки сподівалася, що відповідач ОСОБА_2 буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу, яку останній так і не надавав.

Отже, підставами визнання договору дарування недійсним позивач вказала ст.. 229 ЦК України оскільки укладання спірного договору дарування відбулося внаслідок помилки, через похилий вік, стан здоров`я,потребу у матеріальному забезпеченні.

Правовідносини, пов`язані з визнанням договору недійсним з підстави укладення його під впливом помилки, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір.

Відповідно до ст.ст.12, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В супереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування будинку позивач помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, позивач та її представник не надали суду, належних в розумінні ст.. 77 ЦПК України, доказів.

В частині тверджень позивача щодо помилковості укладеного договору через її похилий вік, необхідності матеріального утримання, суд не приймає дані доводи, оскільки у договорі дарування дарувальник підтвердила, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, договір не укладається під впливом тяжкої для них обставин; вони не визнані обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому та оспорюваний договір дарування від 30.01.2018 року укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчено, та нотаріусом були роз`яснені всі правові наслідки договору дарування та його відмінність від інших правочинів перед його укладенням.

Крім того, суд не приймає доводи позивача, що не відбулось реальне настання наслідків правочину, тобто передача квартири, так як за вимогами ст.234 ЦК України даний правочин позивач не просила визнати судом фіктивним, і це не було предметом спору за позовом, а домовленість сторін про подальше проживання дарувальниці в квартирі, після передачі нею ключів обдаровуваному, у даному випадку не свідчить про приховування сторонами іншого правочину, а є їх спільною домовленістю про проживання дарувальниці у квартирі і має оцінюватися в сукупності з іншими доказами.

Посилання позивача на наявність судового рішення від 14.02.2017 року у справі №295/6129/16-ц, яким спадковий договір, укладений 08.04.2014 року між позивачем та набувачем (не відповідачем у даній справі) було розірвано через незабезпечення її ліками, продуктами харчування, свідчить, що позивач мала досвід щодо розпорядження квартирою в обмін на її утримання, тому укладаючи оспорюваний договір дарування здійснила розпорядження квартирою не вперше, і після роз`яснення нотаріусом всіх правових наслідків договору дарування та його відмінності від інших правочинів, намірів своїх не змінила та повідомила, що договір укладає не в наслідок тяжкої обставини, та не приховує іншого правочину, що підтверджується п.п.11-13 договору та письмовими поясненнями нотаріуса (а.с. 8, 73).

Судом не встановлено обставин, які вказують про неможливість укладання позивачем спірного договору дарування через її стан здоров`я.

Отже, в підсумку всього вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки не встановлено ні помилки зі сторони дарувальника при укладанні договору дарування, ні відсутності волевиявлення позивача на укладення саме такого правочину як договір дарування. Позивач розуміла природу правочину, права та обов`язки сторін. Факт залишення проживання дарувальника після укладення договору дарування у квартирі дійсно має місце, проте оскільки судом не встановлено помилки дарувальника та її волевиявлення щодо дарування, наявність й надалі проживання дарувальника в цій квартирі на переконання суду, не є підставою для задоволення позову про оскарження правочину у сукупності обставин встановлених судом за ст.203 та 229, 230, 717 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263, 265, 279 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Зосименко