Провадження №22-ц/812/833/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2021 року м. Миколаїв

справа № 1412/11587/12

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 04 лютого 2021 року суддею Афоніною С.М., повний текст якої складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

02 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою, яку обґрунтовував тим, що 04 липня 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист на виконання рішення цього суду про стягнення з нього та ОСОБА_2 на користь МКП «Миколаївводоканал» в солідарному порядку заборгованості в сумі 5452 грн 94 коп, а також витрат на інформаційно-технічне забезпечення по 107 грн 30 коп. з кожного. Рішення суду набрало законної сили 10 квітня 2013 року.

Як вказав заявник, за даним виконавчим листом 05 березня 2018 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управлення юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) Асафатовою Д.О. було відкрито виконавче провадження № 56251416.

ОСОБА_1 вважає дану постанову неправомірною та такою, що порушує його права, оскільки виконавче провадження відкрито за виконавчим документом, строк пред`явлення якого до виконання закінчився, а тому у державного виконавця не було підстав для відкриття виконавчого провадження.

Посилаючись на викладене просив визнати дії старшого державного виконавця Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) Асафатової Д.О. неправомірними та скасувати постанову від 05 березня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56251416.

Також заявник просив поновити строк звернення до суду з скаргою, зазначивши, що хоча дізнався про порушення свої прав оскаржуваною постановою держвиконавця у 2018 році, проте пропустив строк на її оскарження з поважних причин, оскільки починаючи з 2016 року він хворіє: в грудні 2016 року лікарсько-консультативною комісією йому встановлений діагноз виразкова хвороба, а в серпні 2019 року - ДДПП попереково-крижового відділу. Крім того, в 2019 році звертався до Миколаївського апеляційного суду, намагаючись оскаржити рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2013 року, проте апеляційна скарга була повернута. У 2020 році у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби в Україні та запровадження карантинних заходів, введенням локдауну в Україні він вимушений був обмежити своє пересування по місту Миколаєву. А тому тяжкий стан здоров`я, тривале лікування та тяжке матеріальне становище ставили йому перешкоду у зверненні до суду зі скаргою.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2021 року відмовлено в поновленні процесуального строку для подання скарги ОСОБА_1 та залишено вказану скаргу без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2021 та задовольнити його вимоги щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 березня 2018 року.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ним були надані належні та допустимі докази про стан його здоров`я та тривале лікування, що перешкоджало вчасному зверненню до суду з скаргою, між тим суд першої інстанції не визнав дані обставини достатньо поважними для поновлення строку для оскарження. Вважає вказане рішення суду таким, що порушує його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом встановлений ст. 55 Конституції України та ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу Заводський ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на обґрунтованість висновку суду щодо пропуску ОСОБА_1 строку на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 березня 2018 року та відсутності підстав для його поновлення. Крім того, зазначали, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання стягувачем не був пропущений, оскільки виконавчий лист був раніше повернутий стягувачу 23 червня 2016 року, а тому строк його пред`явлення до виконання спливав 24 червня 2019 року, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження від 03 березня 2018 року винесена без порушення вимог законодавства. До того ж виконавче провадження, відкрите з виконання виданого 04 липня 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва виконавчого листа завершено 28 травня 2019 року по п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можливо звернути стягнення).

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач МКП «Миколаїводоканал» зазначав, шо за період з 2013 по 2019 роки ними декілька разів подавались заяви про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення до Заводського ВДВС м. Миколаєва , однак за відсутністю у боржників майна виносились постанови про повернення виконавчого документу. У зв`язку з викладеним просили врахувати надані пояснення та винести законне й обґрунтоване рішення. Також просили розглянути справу за відсутності їх представника.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник адвокат Миснікова Т.І. підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду та залишаючи скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Асафатової Д.О. без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що заявником пропущено передбачений законом строк на звернення зі скаргою, а зазначені ним обставини не є об`єктивно непереборними та пов`язаними з дійсними істотними труднощами для вчинення відповідних процесуальних дій, а тому їх не можна вважати поважними. До того ж строк на оскарження дій державного виконавця збіг ще за два роки до впровадження на території України карантинних заходів в зв`язку з поширенням короновірусу COVID-19.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вважає їх обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом не допущено порушення норм процесуального права, а за встановлених судом обставин відсутні підстави для поновлення строку звернення скаржника із скаргою на дії чи бездіяльність державних виконавців, враховуючи доводи та обґрунтування скаржника щодо причин пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.16 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" вказано, що такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

При цьому, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Практика Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі "Станков проти Болгарії" від 12 липня 2007 року).

У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 03 квітня 2008 року в справі "Пономарьов проти України" за заявою № 3236/03 зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункт 34 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі "Перетяка та Шереметьев проти України" за заявами № 17160/06 та № 35548/06).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2013 року позов МКП «Миколаїводоканал» про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь МКП «Миколаїводоканал» 5452 грн 94 коп. заборгованості та по 107 грн 30 коп. відшкодування судових витрат.

04 липня 2013 року на виконання вказаного рішення Заводським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист №1412/11587/12.

Відмітки державного виконавця на вказаних виконавчих листах (а.с. 6, 73) свідчать про те, що ці листи у передбачений Законом України «Про виконавче провадження» строк були пред`явленні до виконання та двічі були повернуті: 21 грудня 2015 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", 23 червня 2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, що діяла на час повернення виконавчих листів, що відповідно до ч. 5 вказаної норми Закону не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом встановлених законом строків).

05 березня 2018 року МКП «Миколаївводоканал» в черговий раз звернулося до Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області з заявою про відкриття виконавчого провадження.

05 березня 2018 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ в Миколаївській області Асафатовою Д.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 9).

Заявляючи вимогу про поновлення строку на подання скарги ОСОБА_1 зазначив, що йому стало відомо про обставини, які в подальшому стали підставою для його звернення до суду з даною скаргою на дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження № 56251416 у 2018 році.

Крім того, з наданих Заводським ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) до апеляційного суду разом із відзивом до апеляційної скарги документів вбачається, що копія оскаржуваної постанови державного виконавця була надіслана на адресу боржника 03 травня 2018 року за вих № 15891/14.23-36/17, а 17 жовтня 2018 року 19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження, про що на обкладинці виконавчого провадження ним особисто зроблені відповідні записи (а.с. 67, 69, 70).

Вказане підтвердив ОСОБА_1 у своїх поясненнях і в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції.

Зі скаргою на дії старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ в Миколаївській області Карманов М.В. звернувся до суду лише 02 лютого 2021 року, тобто із значним пропуском строку, встановленого ст. 449 ЦПК України, що правильно встановлено місцевим судом.

Також є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ОСОБА_1 причини такого тривалого пропуску строку звернення до суду зі скаргою не можна вважати поважними.

Так, надані ОСОБА_1 витяги з постанов лікарсько-консультативної комісії: від 13.12.2016 року - про встановлення йому діагнозу виразкова хвороба в стадії ремісії та протипоказанням роботи з фізичними навантаженнями; від 05.08.2019 року - про встановлення діагнозу ДДПП попереково-крижового відділу та потребою протягом двох місяців ЛФТ без підіймання вантажу вагою більше 6 кг, - не доводять об`єктивну неможливість звернення заявника протягом тривалого часу до суду зі скаргою на постанову про відкриття виконавчого провадження від 05 березня 2018 року. Доказів перебування заявника на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні матеріали справи не містять.

При цьому судом вірно зазначено, що посилання заявника на те, що він був вимушений обмежити своє пересування у 2020 році у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби в Україні та запровадження карантинних заходів, також не можна розцінювати як підставу для поновлення строку, оскільки строк на оскарження дій державного виконавця збіг ще задовго до впровадження Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року з 12 березня 2020 року на території України карантинних заходів в зв`язку з поширенням короновірусу COVID-19.

Доводи ОСОБА_1 про те, що тяжке матеріальне становище перешкоджало своєчасному зверненню до суду зі скаргою не заслуговують на увагу, оскільки докази цього відсутні.

Також не є поважною причиною пропуску такого строку посилання ОСОБА_1 на звернення у 2019 році до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2013 року, яка ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26.02.2019 року була залишена без руху в зв`язку з несплатою апелянтом судового збору, а ухвалою від 18.06.2019 року -повернуто як неподану.

За такого, суд дійшов обґрунтованого висновку про пропуск ОСОБА_1 без поважних причин встановленого законом процесуального строку на оскарження дій та постанови старшого державного виконавця.

Наслідком пропуску зазначеного процесуального строку без поважних причин є залишення скарги на дії державного виконавця без розгляду.

Отже, суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених нормами процесуального права підстав для залишення скарги без розгляду.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України оскаржувану ухвалу суду необхідно залишити без змін.

Частиною першою статті 136 ЦПК України визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення (частина друга статті 136 ЦПК України).

Ураховуючи викладене, з огляду на результати апеляційного розгляду відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 454 грн 00 коп.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 454 грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 25 травня 2021 року