Справа № 536/1944/17
Провадження № 2/536/4/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Пасєчнікової В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогоспордарського кооперативу «Іскра», третя особа: Сектор з питань державної реєстрації Кременчуцької державної районної адміністрації - про визнання договору оренди земельної ділянки (паю) недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позовна заява обґрунтована зокрема тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 .

Вона, як донька померлої, після смерті матері прийняла спадщину, яка складається з земельної ділянки (паю) площею 3,0175 га, кадастровий номер :04:000:0134, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, територія Недогарківської сільської ради.

12 жовтня 2016 року державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Гуртовою О.С., було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, НВА № 044377, зареєстровано в реєстрі за № 2-1133 на ім`я ОСОБА_1 , і цього ж числа і було нею отримане.

15 березня 2006 року її мати - ОСОБА_2 передала вищезазначену земельну ділянку (пай), за договором оренди сільськогосподарському кооперативу «Іскра», строком на п`ять років, термін дії якого закінчився в 2011 році, і більше її мати свій земельний пай до СК «Іскра» в оренду не передавала і ніяких договорів оренди не підписувала, бо на той час вона тяжко хворіла і сама поставити підпис не могла фізично, бо з 05.03.2011 року вона офіційно перебувала у відпустці по догляду за хворою матір`ю.

Після належного оформлення права власності на вказану земельну ділянку та отримавши всі відповідні документи, 15.02.2017 року вона звернулась з заявою до голови СК «Іскра», про те, що з 2017 року вона, вже як власник земельної ділянки буде розпоряджатися нею на власний розсуд.

Аж у своїй відповіді від 25.02.2017 року голова СК «Іскра» повідомив, що 03 лютого 2012 року нібито її мати ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі (паю) на вказану земельну ділянку, що належить на праві власності ОСОБА_1 , терміном на 10 років із посиланням на пункти договору.

Зазначала, що ніяких розмов за життя її мати про повторну передачу земні в оренду до СК «Іскра» не вела і ніяких договорів або інших документів вона не підписувала, бо не могла підписати фізично, так як в неї були паралізовані пальці на обох руках, представники СК «Іскра» у вказаний період з пропозиціями підписання договору оренди ні до неї, ні до моєї матері не звертались.

На неодноразові її звернення та звернення її представника; адвоката і ОСОБА_6. про надання належної копії або другого примірника договору оренди землі від 3.02.2012 року голова СК «Іскра» постійно відмовляє, надаючи формальні безпідставні відписки, що в котре доводить відсутність вказаного договору в природі, це також підтверджується і відповіддю начальника міськрайонного управління Держгеокадастру у Кременчуцькому районі, Горішніх Плавнях, що дійсно такий договір в них зареєстрований 22.10.2012 року, але оригінал договору оренди землі в архіві управління відсутній, що в котре спростовує законність укладення такого договору, бо договір оренди земельної ділянки (паю) складається в трьох примірниках, один з яких в обов`язковому порядку при реєстрації залишається в органі який провів реєстрацію, в даному випадку в управлінні держгеокадастру Кременчуцького району.

Отже до цього часу вона не отримала від СК «Іскра» примірника договору оренди, вона не має ніякого поняття на яких умовах укладений даний договір, і чи укладався він взагалі, та вважає що на даний час директор СК «Іскра» ОСОБА_3 разом із засновником СК «Іскра» депутатом Кременчуцької районної ради ОСОБА_4 , не законно заволоділи її майном, розпоряджаються ним на власний розсуд, отримуючи при цьому дохід, яким повністю розпоряджаються на власні потреби.

Отже, вона як позивач, вважає вказаний договір оренди землі недійсним, оскільки її мати його з відповідачем не укладала та не підписувала, крім того, відповідач без будь чиєї згоди подав договір оренди землі на державну реєстрацію, а також її мати доручення на укладення договору оренди та на вчинення інших дій, пов`язаних з його виконанням з іншими особами не укладала.

Позивач стверджувала, що а ні її мати, а ні вона, не давали згоди на укладення між нею та відповідачем договору оренди землі, яка на той час належала їй на праві приватної власності, тобто не здійснювала своє волевиявлення як учасник правочину, оскільки підписання договору оренди землі не власником земельної ділянки, свідчить про відсутність вільного волевиявлення її матері ОСОБА_2 , на укладення цього договору, а тому вважає, що такий договір слід визнати недійсним, як такий, що не відповідає вимогам, встановленим ч.3 ст.203 ЦК України.

На підставі вищевикладеного просила суд ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсним договір оренди землі б/н, від 03.02.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та СК «Іскра», який зареєстрований реєстраційною службою Кременчуцького районного управління юстиції 22.10.2012 року, за номером 02222.

- скасувати державну реєстрацію договору оренди землі б/н, від 03.02.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та СК «Іскра», який зареєстрований реєстраційною службою Кременчуцького районного управління юстиції 22.10.2012 року, за номером 02222.

- стягнути з відповідача судові витрати.

09.02.2018 року представник відповідача надав суду відзив на позов, який зокрема обґрунтований тим, що 03 лютого 2012 року між ОСОБА_2 та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якої ОСОБА_2 передала, а СК «Іскра» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий № :04:000:0134, площею 3,02 га строком на 10 років.

В цей же день між сторонами договору були підписані Акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та Акт прийому-передачі земельної ділянки.

Право оренди СК «Іскра» на вищезазначену земельну ділянку зареєстровано в порядку, передбаченому законодавством, чинним на той час, а саме: договір оренди зареєстрований у відділі Держкомзему у Кременчуцькому районі Полтавської області, про що в у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22 жовтня 2012 року за № 02222. Факт державної реєстрації права оренди відповідача також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ- 017 від 15.09.2017 року.

Укладанню договору оренди земельної ділянки від 03.02.2012 р. передували тривалі взаємовідносини Сільскогосподарського кооперативу «Іскра» та ОСОБА_2 , які виникли між сторонами на підставі договору оренди від 15.03.2006 р.

За попередньою домовленістю із ОСОБА_2 , орендну плату за спірним договором оренди отримувала її дочка ОСОБА_1 . Оплата здійснювалася як в грошовому, так і в натуральному вимірах.

На виконання умов договору оренди орендар - СК «Іскра» справно сплачувало орендодавцю орендну плату, а також здійснював обробку землі у відповідності до її цільового призначення.

Оскільки спадкоємець після смерті ОСОБА_2 довгий час не зверталась до СК «Іскра» з пропозицією внести зміни до спірного договору оренди щодо заміни сторони договору на правонаступника, спірний договір не був переоформлений на спадкоємця, у зв`язку з чим в документах про виплату орендної плати до 2017 року значилась орендодавець за договором - ОСОБА_2 .

При цьому, після смерті ОСОБА_2 всі платежі за спірним договором продовжує приймати її спадкоємець, ОСОБА_1 .. Тобто, орендодавець та його спадкоємець приймали від орендаря виконання договору оренди земельної ділянки.

Отже, ОСОБА_1 , оспорюючи договір оренди земельної ділянки від 03.02.2012 року, продовжує приймати орендні платежі і після звернення до суду з даною позовною заявою.

Як зазначено в позовній заяві, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .Лише 15.02.2017 року позивач письмово повідомила про те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.10.2016 р. вона є спадкоємцем померлої ОСОБА_2 , відповідно, і власником орендованої СК «Іскра» земельної ділянки. Також, в своїй заяві позивач вимагала припинити використання земельної ділянки. Згодом, 05.04.2017 року позивач повторно звернулася до СК «Іскра» із заявою про внесення змін до спірного договору оренди від 03.02.2012 р. в частині заміни орендодавця ОСОБА_2 на правонаступника ОСОБА_1 (підписати додаткову угоду до договору оренди землі або інший необхідний документ) та провести відповідну державну реєстрацію, а також укласти з ОСОБА_1 додаткову угоду про розірвання договору оренди землі від 03.02.2012 р.

У відповідь на цю заяву, СК «Іскра» надіслало ОСОБА_1 лист від 13.04.2017 р., в якому відповідач зазначив, що для вирішення питань, поставлених в заяві, ОСОБА_1 необхідно надати документи, що підтверджують обставини успадкування орендованої земельної ділянки та реєстрації речових прав на неї.

Таким чином, твердження позивача про те, що між ОСОБА_2 та СК «Іскра» ніколи не укладався договір оренди земельної ділянки від 03.02.2012 р. не відповідають дійсності. Вище перелічені обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_1 визнавала дійсність спірного договору оренди земельної ділянки та, навпаки, виявляла своє бажання продовжувати правовідносини за цим договором. Тому викликає подив подальше її звернення до суду вже з вимогою про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Наголошували на тому, що спірний договір оренди земельної ділянки від 03.02.2012 р. був укладений з дотриманням норм земельного та цивільного законодавства України, при укладанні даного договору сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов.

На підставі вищевикладеного просили суд відмовити в задоволенні позову.

25.06.2018 року позивач надала суду відповідь на відзив на позов, який зокрема обґрунтований тим, що в своєму відзиві відповідач зазначає, що укладенню договору оренди земельної ділянки від 03.02.2012 року передував договір оренди земельної ділянки (паю) від 15.03.2006 року, укладений між її мамою ОСОБА_2 та СК «Іскра», останній договір від 15.03.2012 року я отримала лише десь в жовтні 2016 року і тільки з цього часу вона взнала що договір б/н від 15.03.2006 року укладений між її мамою та відповідачем на п`ять років, бо до цього часу, представники відповідача тривалий час запевняли мене що договір від 2006 року укладений на 10 років, а про існування договору оренди від 03 лютого 2012 року, вона взнала лише з листа СК «Іскра» від 25.02.2017 року.

Тобто, вважаючи що дія договору від 15.03.2006 року закінчиться в 2017 році, вона і звернулась із заявою від 15.02.2017 року до СК «Іскра», що вже як новий власник вона не бажає залишати в оренді в СК «Іскра» свою земельну ділянку, і не могла передбачити існування іншого договору.

Що стосується укладання договору оренди земельної ділянки (паю) від 3 лютого 2012 року її мамою ОСОБА_2 з СК «Іскра», то станом на 3 лютого 2012 року ОСОБА_2 була тяжко хвора і фізично не могла поставити свій підпис на будь-якому документі, бо ще з 2008 року їй був поставлений діагноз, хвороба паркенсона акінетіко-регідна, дрожательна форма, з вестібуло-атактичним синдромом, що підтверджується довідкою лікаря від 19.11.2008 року. До 2011 року хвороба досить розвинулась і мати не могла себе самостійно обслуговувати після чого я вимушена була залишити роботу і знаходилась з 5.03.2011 року по 27.12.2015 року на обліку в управлінні праці та соціального захисту, по догляду за хворою мамою, (довідка № 03-36 від 20.01.2016 року), на цей час в матері були паралізовані всі пальці на обох руках у вигляді скручення, тобто не те що ручку, вона взагалі нічого не могла тримати в руках, разом з цим в неї розвинулась хвороба Бехтерєва і станом на 3.02.2012 року її мати не могла самостійно вчиняти будь-які рухи, за адресою нашого проживання представники СК «Іскра» до них не з`являлись і мови про підписання договору не вели.

Позивач та її представник в судовому засідання підтримали позовні вимоги.

Відповідач та їх представники в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить наступного висновку.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_2 .

Позивач, як донька померлої, після смерті матері прийняла спадщину, яка складається з земельної ділянки (паю) площею 3,0175 га, кадастровий номер :04:000:0134, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, територія Недогарківської сільської ради.

12 жовтня 2016 року державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Гуртовою О.С., було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, НВА № 044377, зареєстровано в реєстрі за № 2-1133 на ім`я ОСОБА_1 , і цього ж числа і було нею отримане.

15 березня 2006 року її мати - ОСОБА_2 передала вищезазначену земельну ділянку (пай), за договором оренди сільськогосподарському кооперативу «Іскра», строком на п`ять років, термін дії якого закінчився в 2011 році, і більше її мати свій земельний пай до СК «Іскра» в оренду не передавала і ніяких договорів оренди не підписувала, бо на той час вона тяжко хворіла і сама поставити підпис не могла фізично, бо з 05.03.2011 року позивач офіційно перебувала у відпустці по догляду за хворою матір`ю.

Після належного оформлення права власності на вказану земельну ділянку та отримавши всі відповідні документи, 15.02.2017 року вона звернулась з заявою до голови СК «Іскра», про те, що з 2017 року вона, вже як власник земельної ділянки буде розпоряджатися нею на власний розсуд.

Аж у своїй відповіді від 25.02.2017 року голова СК «Іскра» повідомив, що 03 лютого 2012 року нібито її мати ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі (паю) на вказану земельну ділянку, що належить на праві власності ОСОБА_1 , терміном на 10 років із посиланням на пункти договору.

06 жовтня 2020 року, представником позивача - ОСОБА_6 надано суду висновок почеркознавчої експертизи спірного договору оренду земельної ділянки, яка проведена в рамках розслідування кримінального провадження. Відповідно до висновку експерта № 2196, підпис від імені ОСОБА_2 у розділі «Підписи сторін» в графі «орендодавець» договору оренди земельної ділянки від 03.02.2012, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_2 у графі «орендодавець власник земельної ділянки» акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 03.02.2012, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_2 у розділі «Підписи сторін» в графі «орендодавець» акту прийому-передачі земельної ділянки від 03.02.2012, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

З огляду на вищевикладене під час судового розгляду встановлено, що спірний договір оренди земельної ділянки від 03 лютого 2012 року не підписувався ОСОБА_2 .

Втім, позивач заявила вимоги про визнання спірного договору недійсним, суд з цього приводу зазначає наступне.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), проте сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення має бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення: під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України)

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Враховуючи наведене, оспорюваний договір оренди земельної ділянки від 03 лютого 2012 року є неукладеними, тому у задоволенні позову про визнання його недійсним необхідно відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 203, 204, 205, 207, 267 ЦУ України, ст. ст. 76, 82, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 287, 352 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Сільськогоспордарського кооперативу «Іскра», третя особа: Сектор з питань державної реєстрації Кременчуцької державної районної адміністрації - про визнання договору оренди земельної ділянки (паю) недійсним - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський