Справа № 685/827/20
Провадження № 2/685/13/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 року Теофіпольський районний суд Хмельницької області в складі

головуючого судді Самойловича А.П.,

за участі секретаря Казмірчук І.Ю.,

представника позивача за первинним позовом (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 адвоката Прядуна Р.В.,

відповідача за первинним позовом (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

його представника адвоката Олігорського О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теофіполь Хмельницької області цивільну справу

за первинним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном подружжя дохід від здійснення підприємницької діяльності та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

01 липня 2020 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, заявивши вимоги в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачки 200000 грн. та 2750 доларів США.

27 серпня 2020 року представником позивачки подана заява про уточнення позовних вимог, згідно якої просив стягнути з відповідача на користь позивачки в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя 17500 грн. та 2200 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час шлюбу подружжям були набуті грошові кошти, які після розірвання шлюбу чоловіком, відповідачем по справі, були залишені у себе, а саме, грошові кошти, які є предметом спору.

Зазначені кошти не були предметом поділу майна у спорі про поділ спільного майна подружжя між цими ж сторонами, який був розглянутий Волочиським районним судом Хмельницької області по справі № 671/2368/18. Про наявність у ОСОБА_2 даних коштів позивачка довідалася із його декларацій, поданих ним на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» як військовослужбовцем, за 2016 та 2017 роки, і заявлені до вимоги суми є половиною від суми коштів, внесених ОСОБА_2 до декларації за 2017 рік.

10 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , заявивши вимогу визнати спільним сумісним майном подружжя дохід від здійснення підприємницької діяльності за період з 01 січня по 31 грудня 2017 року, отриманий фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в загальному розмірі 681000 грн. та стягнути з неї на свою користь половину від цієї суми в розмірі 340500 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 вона була зареєстрована фізичною особою-підприємцем і під час здійснення підприємницької діяльності у 2017 році нею було отримано дохід в сумі 681000 грн., тому дані кошти є спільним сумісним майном подружжя.

Судом обидва позови об`єднано в одне провадження.

В ході судового розгляду представник позивача за первинним позовом позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач за первинним позовом ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги за первинним позовом визнали в повному обсязі.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник свої зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позивач додатково пояснив, що фактично за час спільного проживання з ОСОБА_1 він за свою заробітну плату утримував їх сім`ю, а сама ОСОБА_1 за доходи від підприємницької діяльності здійснювала цю діяльність.

Представником відповідача за зустрічним позовом направлено до суду письмовий відзив, згідно якого просить відмовити у зустрічному позові. Свої заперечення мотивує тим, що ОСОБА_1 за період з 10 лютого 2016 року по 28 грудня 2019 року займалася підприємницькою діяльністю, тому сам по собі факт отримання нею, як колишньою дружиною, прибутків від цієї діяльності не породжує у чоловіка права власності на частину такого прибутку, оскільки він не надав суду доказів його участі в отриманні доходів від підприємницької діяльності.

Також представник відповідача за зустрічним позовом посилається на те, що сума доходу за 2017 рік, відображена в податковій декларації, є валовим доходом (виручкою), до складу якого також входять і понесені витрати на провадження діяльності, а саме, сплачені податки, виплачена заробітна плата, витрати на закупівлю сировини. Решти коштів, які залишилися від підприємницької діяльності, на момент припинення спільного проживання подружжям не існували, оскільки були витрачені ОСОБА_1 на проживання, харчування та інші побутові потреби впродовж 2017 року, тобто поділу ці кошти не підлягають через їх фактичну відсутність.

В ході судового розгляду представник відповідача за зустрічним позовом свої заперечення проти зустрічного позову підтримав з підстав, зазначених у письмовому відзиві, та додатково пояснив, що згідно зроблених ним розрахунків чистий дохід ОСОБА_1 за 2017 рік становить близько 60 тис. грн., однак цих коштів немає, оскільки були витрачені.

Заслухавши доводи учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про наявність підстав для повного задоволення позовних вимог за первинним позовом ОСОБА_1 та для часткового задоволення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

Сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 30 липня 2005 року по 11 квітня 2019 року перебували у шлюбі, що визнається обома сторонами та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2019 року № 671/2281/18 про розірвання шлюбу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до частин 1 та 2 статті 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, зокрема, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

За таких обставин, а також враховуючи невнесення доходу від провадження підприємницької діяльності до переліку майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, визначеному статтею 57 СК України, суд вважає, що дохід від підприємницької діяльності одного з подружжя є майном, яке відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Тому, дохід ОСОБА_1 , отриманий за час спільного проживання у шлюбі впродовж 2017 року, підлягає визнанню спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу.

Однак суд не погоджується з розміром коштів, які позивач за зустрічним позовом вимагає стягнути з відповідача.

Так, статтями 69 та 70 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з довідки Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 06 серпня 2020 року № 1784/22-01-50-08 (а.с. 87), ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець та впродовж спірного періоду у 2017 році перебувала на спрощеній системі оподаткування (ІІ група єдиного податку).

Пунктом 291.2 статті 291 Податкового кодексу України визначено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Відповідно до підпункту 1 пункту 292.1 статті 292 ПК України, доходом платника єдиного податку для фізичної особи-підприємця є, зокрема, дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду у грошовій формі, обсяг отриманого доходу платника єдиного податку другої групи відображається у декларації платника єдиного податку згідно підпункту 296.2 статті 296 ПК України.

Таким чином, дохід ОСОБА_1 в сумі 661000 грн., отриманий нею за 2017 рік як платником єдиного податку ФОП, включає в собі також і витрати, понесені при отриманні даного доходу, тому відсутні підстави вважати, що вся дана сума є прибутком підприємця та підлягає поділу між подружжям.

ОСОБА_1 надані докази понесення витрат при здійсненні підприємницької діяльності на загальну суму 366445,84 грн., до складу яких входять сплачений нею єдиний податок, єдиний соціальний внесок, заробітна плата найманих працівників, податок на заробітну плату та військовий збір найманих працівників (а.с. 143 163).

Надані докази, якими податкова звітність, в суду не викликають сумніву у достовірності, тому загальна сума доходу ОСОБА_1 за 2017 рік підлягає зменшенню на вищезазначену суму видатків.

Суд не погоджується з позицією відповідача за зустрічним позовом щодо включення до складу витрат, понесених у 2017 році при провадженні підприємницької діяльності, придбання товарів згідно наданих нею накладних на загальну суму 223162,30 грн. (а.с. 198 213), які були в цей період використані в якості сировини та комплектуючих виробів, виходячи з наступного.

Пунктом 296.1 статті 296 ПК України визначено, що фізичні особи-підприємці платники єдиного податку другої групи, до якої відносилася ОСОБА_1 , ведуть облік у довільній формі шляхом помісячного відображення доходів та витрат. Облік доходів та витрат може вестися в паперовому та/або електронному вигляді.

Враховуючи відсутність норм для визначення та врахування певного виду та складу витрат до собівартості реалізованої продукції для фізичних осіб-підприємців платників єдиного податку, на яких не покладено обов`язку ведення бухгалтерського обліку, тому суд, відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України, вважає за доцільне застосувати законодавство, що регулює подібні за змістом відносини, щодо визначення собівартості продукції для юридичних осіб.

Відповідно до пункту 11 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Мінфіну від 31 грудня 1999 року № 318, собівартість реалізованої продукції складається з виробничої собівартості продукції, яка була реалізована протягом звітного періоду та інших складових, які не є предметом спору. До виробничої собівартості продукції включаються прямі матеріальні витрати та витрати на оплату праці.

Пунктом 12 цього ж Положення визначено, що до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Сировина та комплектуючі вироби, незавершене виробництво та готова продукція, згідно пунктів 4 та 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Мінфіну від 20 жовтня 1999 року № 246, є запасом, тобто активами підприємства, які перебувають у процесі виробництва з метою подальшого продажу продукту виробництва. Даним Положенням передбачено ведення обліку придбання запасів та відпуск їх у виробництво, облік готової продукції та її продаж.

Тобто, відповідно до даних норм, придбання сировини та комплектуючих виробів у певний період не може відноситися безпосередньо на собівартість реалізованої продукції у цей же період, як це стверджував в судовому засіданні представник відповідача за зустрічним позовом, оскільки за таких обставин не виключається використання придбаних комплектуючих для виробництва у наступних періодах.

Жодних доказів на підтвердження того, що вищезазначені комплектуючі швейних виробів були використані у виробництві в 2017 році та їх реалізація в цьому ж періоді, суду не надано.

За таких обставин, за відсутності належних та допустимих доказів використання придбаних матеріалів у виробництві, судом розцінюється як припущення, на яке не може ґрунтуватися доказування згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Таким чином, сума отриманого ОСОБА_1 прибутку від здійснення підприємницької діяльності у 2017 році становить 294554,16 грн. (661000,00 грн. 366445,84 грн.). Половину від цієї суми становить 147277,08 грн., яка і підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 .

Відповідачем за первинним позовом ОСОБА_2 визнано змінені позовні вимоги ОСОБА_1 , визнання ним позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому первинний позов відлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 12 ст. 265 ЦПК України судом проведено зустрічне зарахування сум первинного та зустрічного позовів на користь ОСОБА_2 , якому присуджено більшу грошову суму. А саме, з присудженої на його користь суми 147277,08 грн. віднято суми, присуджені на користь ОСОБА_1 , - 17500 грн. та 61383,08 грн. ($ 2200 по курсу НБ України на день ухвалення рішення, який становить 27,2014 грн. за $ 1).

При визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню, суд керується наступним.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з первинним позовом було сплачено судовий збір в сумі 2742,50 грн., в подальшому нею були зменшені позовні вимоги до розміру, який потребує сплати мінімального розміру судового збору для позовних заяв в сумі 840,80 грн., тому саме ця сума судового збору підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

ОСОБА_2 при зверненні до суду з зустрічним позовом були заявлені вимоги в сумі 340500 грн., які були оплачені судовим збором в сумі 3405,00 грн., судом частково задоволено його вимоги, тому з іншої сторони стягненню підлягає судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог 43,25 %, що становить 1472,77 грн.

Після проведеного зустрічного зарахування стягненню підлягає судовий збір з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в сумі 631,97 грн. (1472,77 грн. 840,80 грн.).

Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70 СК України, ст.ст. 291, 292, 296, 297 ПК України, ст.ст. 10, 197, 200, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 17500 грн. та 2200 доларів США.

Частково задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном подружжя доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року, отриманий фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в загальному розмірі 681000 грн, та про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя 340500 грн.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 68394,00 грн. (Шістдесят вісім тисяч триста дев`яносто чотири гривні 00 коп.).

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні решти зустрічних позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 631,97 грн. (Шістсот тридцять одна гривня 97 коп.) сплаченого при подачі позову судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду через Теофіпольський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 06 травня 2021 року.

Суддя Самойлович А.П.