Єдиний номер справи 487/410/19
Провадження 22-ц812/709/21 Головуючий по 1 інстанції Павлова Ж.П.
Провадження 22-ц812/905/21 Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
Провадження 22-ц812/986/21
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

05 травня 2021р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також ОСОБА_2

на рішення та ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва відповідно від 28 грудня 2020р. і 25 лютого 2021р.

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Миколаївської міської ради про визначення порядку володіння та користування земельною ділянкою,

встановила:

У січні 2019р. ОСОБА_10 пред`явила позов до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Миколаївської міської ради про визначення порядку володіння та користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

Позивач зазначала, що є власницею 51/200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 під будівництво якого рішенням виконкому Миколаївської міської ради трудящих №1389 від 29.08.1955р. виділена земельна ділянка площа якої згідно топографічного плану станом на грудень 2018р. складає 766,59 м2.

Співвласниками цього домоволодіння станом на 30 грудня 2012р. були: ОСОБА_8 - 51/200; ОСОБА_12 - 9/50; ОСОБА_9 - 7/100; ОСОБА_11 - 7/100; ОСОБА_6 - 2/50; ОСОБА_13 - 2/50; ОСОБА_7 - 9/400; ОСОБА_14 - 27/400.

В подальшому правонаступниками після ОСОБА_14 ОСОБА_13 , ОСОБА_12 стали відповідно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Посилаючись на те, що між співвласниками існують непорозуміння з приводу користування земельною ділянкою, позивачка просила визначити порядок володіння і користування земельною ділянкою між нею та іншими співвласниками.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2020р. до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_10 та відповідача ОСОБА_11 залучені їх правонаступники відповідно ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2020р. позов задоволено. Постановлено визначити порядок володіння та користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 відповідно до другого варіанту судової земельно-технічної експертизи №125-069 від 15 жовтня 2019р.

У лютому 2021р. представник позивача подав заяву про ухвалення додаткового рішення, оскільки при ухваленні рішення не було вирішено питання про судові витрати, понесені у зв`язку з проведенням експертизи.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2021р. у задоволенні вказаної заяви про постановлення додаткового рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 , посилаючись на незаконність ухвали суду, просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Представник відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в поданій апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 також просив скасувати рішення суду як незаконне і необґрунтоване з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважав рішення суду законним і обґрунтованим.

Апеляційна скарга представника відповідачів підлягає задоволенню, а апеляційні скарги відповідача та представника позивача - частковому задоволенню з наступних з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 07 грудня 2018р. станом на 30 грудня 2012р. співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 були: ОСОБА_10 - 51/200; ОСОБА_8 - 51/200; ОСОБА_12 - 9/50; ОСОБА_9 - 7/100; ОСОБА_11 - 7/100; ОСОБА_6 - 2/50; ОСОБА_13 - 2/50; ОСОБА_7 - 9/400; ОСОБА_14 - 27/400.

Проте співвласник ОСОБА_14 до участі у праві не залучалась.

Даних про те, що правонаступником ОСОБА_14 є ОСОБА_7 , як стверджувалось у позові, матеріали справи не містять.

Навпаки за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_14 продовжує бути співвласником з часткою 27/400 домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.1977р. та свідоцтва про право на спадщину від 29.12.1983р.

А згідно заяви самої ОСОБА_14 , яка надійшла на адресу апеляційного суду, виключається спадкове правонаступництво після цього співвласника.

Також судом не були перевірені доводи позовної заяви щодо правонаступництва після співвласника ОСОБА_12 , яка теж не залучались до участі у справі, а документів про її смерть та у зв`язку із цим прийняття спадщини після неї у справі відсутні.

Крім того, виділяючи у користування ОСОБА_10 разом з ОСОБА_8 частину земельної ділянки, суд не врахував, що предметом позову були вимоги лише про виділ позивачу земельної ділянки із залишенням решти у спільному користуванні інших співвласників домоволодіння.

Таким чином, слід також погодитись з доводами апеляційної скарги представника відповідачів про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить положенням ч.1 ст.13 ЦПК, так як крім позивача вимог про виділ частки земельної ділянки в користування ніхто із співвласників домоволодіння не заявляв.

Враховуючи те, що до участі у справі не були залучені всі суб`єкти спірних правовідносин, то рішення суду в силу п.4 ч.3 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, так як суд апеляційної інстанції з огляду на закріплену в ст.374 цього Кодексу компетенцію позбавлений можливості направляти справу до суду першої інстанції.

Ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову є підставою (ст.141 ЦПК) для відшкодування відповідачам за рахунок позивача судового збору, сплаченого ними у зв`язку із поданням апеляційних скарг.

В той же час, витрати на професійну правничу допомогу відповідачів підлягають частковому відшкодуванню виходячи з положень ст.137 ЦПК.

Із доданих до апеляційної скарги квитанцій до прибуткових касового ордера, витягу з договорів про надання правової допомоги вбачається, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 сплатили адвокату Істоміній К.В. по 6000 грн.

Вирішуючи, чи є розмір витрат відповідачів на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у даній справі, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга була подана спільно в інтересах обох відповідачів.

Стягнення з позивача 12000 грн. не буде відповідати критеріям реальності та розумності адвокатських витрат, оскільки такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою пов`язаною із апеляційним оскарженням.

За обставин даної справи зазначені окремо щодо кожного відповідача тотожні послуги адвоката зі здійснення попередньої консультації, ознайомлення з матеріалами справи, аналізу матеріалів справи, підготовки та написання апеляційної скарги, участі у судовому засіданні є дублюючими, а тому повинні охоплюватись наданими послугами загалом на 6000 грн., тобто відповідачам належить до відшкодування по 3000 грн.

Постановляючи ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення, суд виходив з того, що по справі хоча й призначалась земельно-технічна експертиза, однак доказів на підтвердження понесення цього виду судових витрат не було надано.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

До судових витрат належать, в тому числі витрати пов`язані із проведенням експертизи (п.2 ч.3 ст.133 ЦПК).

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За правилами п.3 ч.1 ст.379 ЦПК підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначав, що виставлений експертною установою рахунок за проведення експертизи було сплачено, а оригінали документів на підтвердження цього були надані до суду 13 жовтня 2020р. під час підготовчого засідання.

Дані доводи апелянта знайшли своє повне підтвердження.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019р. по справі призначено судову земельно-технічну експертизу, оплату за проведення якої покладено на позивача (т.1 а.с. 64).

У липні 2019р. від експерта надійшло клопотання, в тому числі про необхідність проведення оплати в сумі 12000 грн.

13 жовтня 2020р. представником позивача заявлено клопотання про приєднання до матеріалів справи оригіналів квитанцій до прибуткових касових ордерів про внесення позивачем плати за експертизу та актів здавання-приймання за виконання цієї послуги, яке було задоволено судом (а.с.3-7).

За таких обставин висновок суду щодо відсутності доказів оплати позивачем експертизи не відповідають обставинам справи.

З огляду на вищенаведені мотиви ухвала суду в п.3 ч.1 ст.379 ЦПК підлягає скасуванню.

Однак підстави для передачі справи до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення, як того просив представник позивача відсутні, оскільки судом апеляційної інстанції по суті спору ухвалено нове рішення не на користь позивача, що позбавляє його можливості вимагати відшкодування понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,376,379,382 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задовольнити, а апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення та ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва відповідно від 28 грудня 2020р. і 25 лютого 2021р. скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Миколаївської міської ради про визначення порядку володіння та користування земельною ділянкою.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , ОСОБА_7 по 4152,6 грн. судових витрат, а на користь ОСОБА_2 1152,60 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту у випадках передбачених ст.389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 05 травня 2021р.

Головуючий: Судді: