Номер провадження: 22-ц/813/2804/21
Номер справи місцевого суду: 509/5900/18
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» - Барчук Лесі Василівни на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 січня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про визнання права приватної спільної часткової власності. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) у відповідності до умов якого, ОСОБА_2 було надано позивачу в користування земельну ділянку загальною площею 0,1505 га, кадастровий номер: :02:008:0418, цільове призначення «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що належить ОСОБА_2 на праві власності, для забудови земельної ділянки строком на 5-ть років. На частині вказаної земельної ділянки позивачем побудовано житловий будинок. 24.10.2018 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 109,4 м2, житловою площею 95,1 м2, адреса: АДРЕСА_1 Відповідно до положень статей 120, 131, 132, 130 ЗК України, статті 722 ЦК України і положень Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 20.08.2018 року, укладеного між позивачем та відповідачем, останній вважає, що у нього виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, частину земельної ділянки, яке перейшло до нього в момент реєстрації права власності на житловий будинок, загальною площею 109,4 м2, житловою площею 95,1 м2, розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,1505 га, кадастровий номер: :02:008:0418, цільове призначення «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що належить відповідачу на праві власності у зв`язку з чим, у нього вникла необхідність звернення до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 січня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 право приватної спільної часткової власності на 11/100 частин, що складає 0, 0165 га земельної ділянки, загальною площею 0,1505 га, кадастровий номер: :02:008:0418, цільовим призначенням «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 237), на якій розташований житловий будинок, загальною площею 109,4 м2, житловою площею 95,1 м2, адреса: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 237), який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що аналіз положень статей 120, 131, 132, 130 ЗК України, статті 722 ЦК України і положень Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 20.08.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дають підстави для висновку про те, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майна перейшло до ОСОБА_1 в момент реєстрації за останнім права власності на житловий будинок, загальною площею 109,4 м2, житловою площею 95,1 м2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 237), розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,1505 га, кадастровий номер: :02:008:0418, цільове призначення «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що належить ОСОБА_2 на праві власності (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 237).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, представник акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» - Барчук Леся Василівна подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Застосувати до сторін у справі №509/5900/18 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заходи, визначені цим кодексом за зловживання процесуальними правами та вчинення дій, з метою перешкоджання судочинству.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апеляційну скаргу представник акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» обґрунтовує тим, що земельна ділянка, загальною площею 0,1505 га, кадастровий номер: :02:008:0418, цільовим призначенням «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 237) право приватної спільної часткової власності на 11/100 частин якої було визнано згідно з оскаржуваним рішенням за позивачем перебуває в іпотеці АТ «Укрексімбанк» на підставі Договору іпотеки №60408Z73 від 02.09.2008 року, посвідченого приватним Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. за реєстровим номером №3331, укладеного з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 (доньки відповідача) за кредитним договором №60407С87 від 15.11.2007 року та за кредитним договором №60408С73 від 02.11.2008 року, укладеними між АТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_4 зобов`язання за якими по даний час не виконані.

Однак, в порушення норм процесуального права судом першої інстанції не було залучено до участі у справі АТ «Укрексімбанк».

Щодо порушень норм матеріального права, апелянт вказує, що підстави набуття права власності на земельну ділянку визначено статтею 81 Земельного кодексу України, яка не передбачає можливість набуття права власності на земельну ділянку за рішенням суду.

Крім цього, задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання за ним права приватної спільної часткової власності на частину земельної ділянки суд фактично припинив право власності відповідача на неї, чим порушив положення статті 378 ЦК України.

Також зазначає, що в матеріалах справи відсутній Договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), укладений між позивачем та відповідачем 20.08.2018 року.

В матеріалах справи відсутня будь-яка цивільно-правова угода яка б відповідала положенням 130, 131, 132 ЗК України, 722 ЦК України, отже судом першої інстанції безпідставно застосовано наведені норми, оскільки вони не регулюють порядок набуття права власності на земельну ділянку, що є предметом позову у даній справі.

Ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України встановлюють порядок переходу права власності/права користування на земельну ділянку в разі набуття особою права власності на жилий будинок, тобто права на земельну ділянку набуваються особою після набуття нею у власність житлового будинку, тоді як у спірних відносинах набуття позивачем права на новозбудований житловий будинок є похідним від наявності у нього права на Земельну ділянку.

Таким чином, при ухваленні рішення суд першої інстанції допустив неправильне (довільне) тлумачення ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України та застосував їх до спірних правовідносин, при яких право власності позивача на новостворений житловий будинок є похідним від наявності у його власника прав на частину земельної ділянки.

Позивач жодними доказами не підтверджує порушення відповідачем (чи будь-якою іншою особою) будь-яких прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача.

Апелянт наголошує, що будь-які договори, укладені щодо земельної ділянки, переданої в іпотеку АТ «Укрексімбанк» згідно з Договором іпотеки (у тому числі Договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 20.08.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ), без згоди АТ «Укрексімбанк», як іпотекодержателя, зумовлює їх нікчемність та не створює інших юридичних наслідків, крім пов`язаних з їх нікчемністю, а отже не можуть бути належним доказом будь-яких прав позивача щодо земельної ділянки (чи її частини).

Позивачу та відповідачу було достеменно відомо про те, що земельна ділянка перебуває в іпотеці АТ «Укрексімбанк», що свідчить про умисне введення суду в оману щодо фактичних обставин справи, у зв`язку з чим АТ «Укрексімбанк» не було залучено до участі у справі, хоча суд першої інстанції вирішив питання про права та законні інтереси апелянта.

Відзиву на апеляційну скаргу матеріали справи не містять.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.01.2020 року справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» - Барчук Лесі Василівни на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 січня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнання права спільної часткової власності було призначено до розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09 квітня 2020 року № 914/0/15-20 суддю ОСОБА_5 звільнено у відставку.

Розпорядженням № 2600 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 30.04.2020 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.05.2020 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити.

Позивач та відповідач до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, причину неявки суду не повідомили.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.11.2018 року № 146302600 є власником земельної ділянки загальною площею 0,1505 га, кадастровий номер: :02:008:0418, цільове призначення «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

02.09.2008 між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір (далі іпотечний договір), предметом іпотеки за яким, є нерухоме майно, що належить Іпотекодавцю, а саме будинок, житловий з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка загальною площею 0,1505 га, на якій розташований житловий будинок.

20.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) у відповідності до умов якого, ОСОБА_2 було надано ОСОБА_1 в користування земельну ділянку загальною площею 0,1505 га, кадастровий номер: :02:008:0418, цільове призначення «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що належить ОСОБА_2 на праві власності, для забудови земельної ділянки строком на 5-ть років (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 237).

Договір про право забудови земельної ділянки, був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.09.2018 року, номер запису 28196739, що підтверджується Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.11.2018 року № 146302600.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.11.2018 року № 146300606 - 24.10.2018 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 109,4 м2, житловою площею 95,1 м2, адреса: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 237), розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,1505 га, кадастровий номер: :02:008:0418, цільове призначення «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що належить ОСОБА_2 на праві власності.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вирішуючи спір, суд виходить із такого.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно із частинами 1, 4 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно із статтею 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 120 ЗК України особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз положень статей 120, 131, 132, 130 ЗК України, статті 722 ЦК України і положень Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 20.08.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дають підстави для висновку про те, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майна перейшло до ОСОБА_1 в момент реєстрації за останнім права власності на житловий будинок, загальною площею 109,4 м2, житловою площею 95,1 м2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 237), розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,1505 га, кадастровий номер: :02:008:0418, цільове призначення «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що належить ОСОБА_2 на праві власності (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 237).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

02.09.2008 між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір (далі іпотечний договір), предметом іпотеки за яким, є нерухоме майно, що належить Іпотекодавцю, а саме будинок, житловий з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка загальною площею 0,1505 га, на якій розташований житловий будинок.

Цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором. За домовленістю Сторін на Предмет іпотеки накладається заборона відчуження (п. 7.3.; 1.11. іпотечного договору).

Іпотекодавець зобов`язаний не вчинювати дій, пов`язаних зі зміною права власності на майно (п. 3.1.1 іпотечного договору).

Вказаний іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований за N 3333.

Як вбачається в відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме, спірний нежитловий об`єкт з 02.09.2008 обтяжений іпотекою (іпотекодержатель ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України").

Згідно з ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку").

Разом з тим, ОСОБА_2 передавши спірне нерухоме майно ОСОБА_1 фактично здійснила його відчуження без отримання на це згоди від іпотекодержателя.

Викладені обставини виключають можливість задоволення позову та визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 .

Вирішуючи справу по суті суд першої інстанції також не врахував наявність діючого арешту, накладеного постановою Відділу примусового виконання судових рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції на спірну земельну ділянку.

За таких обставин оскаржуваним судовим рішенням районний суд позбавив ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в порядку, визначеному діючим законодавством, задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки, тобто вирішив питання про права та обов`язки ПАТ «УкрСиббанк» якого не було залучено до участі у справі.

Внаслідок цього суд першої інстанції не визначився з колом осіб, які підлягали залученню до участі в ній, порушив принцип змагальності сторін, згідно якому сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, як це передбачено ст. 12 ЦПК України.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлене, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апелянт також просив застосувати до сторін у справі №509/5900/18 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заходи, визначені цим кодексом за зловживання процесуальними правами та вчинення дій, з метою перешкоджання судочинству.

За положеннями ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Згідно зі ст. 144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Системний аналіз ст.ст. 44, 148 ЦПК України дає можливість зробити висновок, що визнання певних процесуальних дій зловживанням процесуальними правами можливе після того, як така процесуальна дія вчиняється і стає предметом судового розгляду після якого суд має право визнати подання скарги, заяви, клопотання зловживанням процесуальними правами та залишати такі без розгляду або ж повернути, застосувати заходи процесуального примусу, зокрема і у вигляді штрафу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обставин які б вказували на те, що дії позивача були спрямовані на шкоду правосуддю у справі, а тому немає підстав для застосування заходів процесуального примусу.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» - Барчук Лесі Василівни - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 січня 2019 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін