КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№22-ц/824/7709/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/10803/19

13 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України», Київської міської психоневрологічної лікарні №2 про визнання дій щодо проведення психіатричного огляду та встановлення неіснуючого діагнозу незаконними, зобов`язаннями вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

22 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України», Київської міської психоневрологічної лікарні №2 про визнання дій щодо проведення психіатричного огляду та встановлення неіснуючого діагнозу незаконними, зобов`язаннями вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 21.09.2016 року, всупереч вимогам ЗУ «Про психіатричну допомогу», вона була незаконно, без її згоди оглянута черговим лікарем-психіатром Київської міської психоневрологічної лікарні №2» і їй було встановлено неіснуючий діагноз: «розлад особистості за емоційно-нестійким типом (можливо параноїдальним). Чергового лікаря-психіатра було запрошено лікуючим лікарем відділення вроджених вад серця без її згоди, а запис лікаря-психіатра було зафіксовано у медичній карті стаціонарного хворого. Викладені факти підтверджені у листі заступника генерального директора ДУ «Інститут серця МОЗ України» І.Р. Зограб`яна від 25.11.2016 року №01-09/1541. Мотивом виклику лікаря-психіатра згідно даного листа слугувала поведінка пацієнтки ОСОБА_1 , яка викликала занепокоєння у медичного персоналу ДУ «Інститут серця МОЗ України», що брав участь у проведенні щодо неї лікувальних заходів. 06.09.2016 року на офіційному сайті МОЗ України було оприлюднено повідомлення про проект наказу МОЗУ «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкції щодо їх заповнення» та пояснювальна записка, в якій зазначено, що проект наказу розроблений на виконання ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейского суду з прав людини» та Закону України «Про психіатричну допомогу». Наказ було прийнято 15.09.2016 року.

Зазначає, що той факт, що наказ набув чинності 22.10.2016 року, не позбавляв відповідачів обов`язку заручитися її письмовою згодою для підтвердження законності їх дій щодо проведення її психіатричного огляду.

12.01.2017 року вона подала скаргу генеральному директору ДУ «Інститут серця МОЗ України» на відповідь його заступника від 25.11. 2016 року, у якій виклала обґрунтування безпідставності виклику лікуючим лікарем відділення вроджених вад серця чергового лікаря - психіатра КМПН №2, оскільки ним не було вказано в чому полягала її поведінка, яка викликала безпосередню небезпеку для нього і оточуючих і давала достатні підстави для проведення психіатричного огляду без її згоди. Її скарга залишилася без відповіді в порушення вимог чинного законодавства, а саме: ст. 40 Конституції України, ст. 285 ЦК України, ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян», ст. 5 ЗУ «Про інформацію».

У наданому їй витягу з медичної карти стаціонарного хворого відсутній запис лікаря про надання нею згоди на психіатричний огляд, відсутня заява лікуючого лікаря або лікаря-невролога, чи лікаря-психолога про обґрунтування необхідності проведення їй психіатричного огляду без її добровільної усвідомленої згоди.

Зазначає що, фіксуючи у своєму запису в медичній карті стаціонарного хворого обставини проведення психіатричного огляду ОСОБА_1 , лікар- психіатр Київської міської психоневрологічної лікарні №2 вказав : «пацієнка напружена, настрій невизначений. На момент огляду розладів сприйняття, суїцидальних та агресивних тенденцій не виявлено. В процесі бесіди пацієнтка заявила, що відмовляється від розмови без присутності адвоката. В процесі бесіди пацієнтка включила диктофон на телефоні». Будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 вчиняла дії, які б могли свідчити про безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, і які б давали підставу для проведення негайного психіатричного огляду ОСОБА_1 без її згоди, лікарем-психіатром в медичній документації не зазначено.

Таким чином, незаконні дії медичних працівників ДУ «Інститут серця МОЗ України» та лікаря-психіатра КМПЛ №2 щодо проведення їй психіатричного огляду і встановлення неіснуючого діагнозу «розлад особистості за емоційно-нестійким типом (можливо параноїдальним) призвели до втручання у її приватне життя в аспекті моральної та психологічної недоторканості.

З огляду на вище викладене, просила суд визнати незаконними дії медичних працівників ДУ «Інститут серця МОЗ України» та лікаря-психіатра Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 щодо проведення їй психіатричного огляду і встановлення неіснуючого діагнозу «розлад особистості за емоційно- нестійким типом (можливо параноїдальним)», зобов`язати відповідачів вилучити запис лікаря-психіатра з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 та стягнути солідарно з відповідачів- державної установи «Інститут серця МОЗ України» та Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 на користь ОСОБА_1 250 000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним проведенням їй психіатричного огляду і встановлення неіснуючого діагнозу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України», Київської міської психоневрологічної лікарні №2 про визнання дій щодо проведення психіатричного огляду та встановлення неіснуючого діагнозу незаконними, зобов`язаннями вчинити дії та відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, 29 березня 2021 року позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду Київської області від 03 грудня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що 21 вересня 2016 року, всупереч вимогам Закону України «Про психіатричну допомогу», вона була незаконно, без її згоди оглянута черговим лікарем-психіатром Київської міської психоневрологічної лікарні №2» і їй було встановлено неіснуючий діагноз: «розлад особистості за емоційно-нестійким типом (можливо параноїдальним). Чергового лікаря-психіатра було запрошено лікуючим лікарем відділення вроджених вад серця без її згоди, а запис лікаря-психіатра було зафіксовано у медичній карті стаціонарного хворого.

Вважає, що всупереч проекту наказу МОЗ України «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкції щодо їх заповнення» без її письмової згоди було проведено її психіатричний огляд.

12.01.2017 року вона подала скаргу генеральному директору ДУ «Інститут серця МОЗ України» на відповідь його заступника від 25.11. 2016 року, у якій виклала обґрунтування безпідставності виклику лікуючим лікарем відділення вроджених вад серця чергового лікаря - психіатра КМПН №2, оскільки лікарем не було вказано в чому полягала її небезпечна для неї самої та для оточуючих поведінка, яка б давала достатні підстави для проведення її психіатричного огляду без її згоди. Вказана скарга залишилася без відповіді в порушення вимог чинного законодавства, а саме: ст. 40 Конституції України, ст. 285 ЦК України, ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян», ст. 5 ЗУ «Про інформацію».

Також відповідачем не було надано їй копію заяви, яка б містила обґрунтування необхідності проведення їй психіатричного огляду, із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові лікаря, що склав таку заяву та з його особистим підписом.

У наданому їй відповідачем витягу з медичної карти стаціонарного хворого відсутній запис лікаря про надання нею згоди на психіатричний огляд, відсутня заява лікуючого лікаря або лікаря-невролога, чи лікаря-психолога про обґрунтування необхідності проведення їй психіатричного огляду без її добровільної усвідомленої згоди.

Зазначає, що будь- яких даних про те, що вона вчиняла дії, які б могли свідчити про безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, і які б давали підставу для проведення їй негайного психіатричного огляду без її згоди, лікарем- психіатром в медичній документації не зазначено.

Вважає, що незаконні дії медичних працівників ДУ «Інститут серця МОЗ України» та лікаря-психіатра КМПЛ №2 щодо проведення їй психіатричного огляду і встановлення неіснуючого діагнозу «розлад особистості за емоційно-нестійким типом (можливо параноїдальним) призвели до втручання у її приватне життя в аспекті моральної та психологічної недоторканості.

Зазначає, що завдана їй моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї та втручанням у її «приватне життя» в аспекті моральної та психологічної недоторканності.

Звертає увагу, що з доводами відповідача Київської міської психоневрологічної лікарні №2 про те, що її огляд лікарем-психіатром було рекомендовано медичним психологом, погодитися не можна, адже згідно запису медичного психолога в історії хвороби ним було рекомендовано консультацію лікаря- психіатра, а не психіатричний огляд. Також відповідач стверджує, що від неї була отримана усна згода, проте не зазначає, якою нормою закону передбачена усна згода і не додає до свого відзиву доказів її надання.

Наголошує, що ніякої згоди на проведення їй консультації лікаря- психіатра, а тим більше на проведення їй психіатричного огляду вона не давала.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що на момент її огляду та консультації лікарем-психіатром чинне законодавство України не вимагало отримання письмової згоди на такий огляд і було достатньо усної згоди, є припущенням суду, яке не ґрунтується на законі.

Вважає, що порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права полягає у тому, що суд першої інстанції розглядав справу за наявності обґрунтованої заяви позивачки про відвід головуючого судді Панченко О.М. Зазначає, що суддя Панченко О.М. раніше розглядала справу за позовом ОСОБА_1 до ДУ «Інститут серця» МОЗ України про захист честі гідності та відшкодування моральної шкоди та ухвалила рішення про відмову в задоволені її позову.

12.09.2019 року на адресу Деснянського районного суду м. Києва вона надіслала рекомендованим листом заяву про розгляд справи без її участі, на обґрунтування заяви зазначила, що є інвалідом другої групи з причини загального захворювання, що передбачає обмеження життєдіяльності 2 ст. Проте, судом першої інстанції не взято до уваги її клопотання про розгляд справи без її участі та постановлено ухвалу про закриття провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 03.08.2020 року скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року. Отже, мало місце порушення судом визначеного п. 1 ст. 6 Конвенції права на справедливий судовий розгляд, в аспекті небезстороннього суду.

З оскаржуваного рішення суду першої інстанції їй стало відомо, що 10.09.2020 року відповідач ДУ «Інститут серця» МОЗ України подав до суду першої інстанції письмовий відзив на їй позов, однак всупереч вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, вона не отримувала копії відзиву з додатками.

27 квітня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника відповідача Державної установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України» адвоката Бабич Олени Іванівни.

У поданому відзиві представник відповідача зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною, а викладені в ній вимоги та доводи не відповідають чинному законодавству.

Зазнає, що позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні в ДУ «Інститут серця МОЗ України» з попереднім діагнозом: Комперсійний стеноз трахеї 2-3 ступеня. Вроджена аномалія магістральних судин. Гіпертонічна хвороба 2 ст. ХОЗЛ.

Під час перебування встаціонарі позивачці було проведено ретельне обстеження, зокрема, проведена комп`ютерна томографія (далі КТ), за результатами якої у позивачки не підтвердився попередній діагноз, а було встановлено, що у трахеї позивачки відсутні ознаки значних стенозів, що не потребує оперативного лікування. Після оголошення лікуючим лікарем ОСОБА_2 та завідувачем відділення ОСОБА_3 цих результатів обстеження позивачці, остання почала себе поводити агресивно, стверджувати на підвищених тонах про те, що всі результати обстежень, які їй було зроблено, особливо КТ - належать зовсім іншим особам, вимагала, не зважаючи на результати досліджень, щоб її прооперували, мотивуючи це власними відчуттями і пошукати хворобу в операційній рані. На відмову лікарів це робити, одразу почала пред`являти нові скарги на стан здоров`я, яких раніше не було - головний біль, безсоння, голово кружіння і вимагала негайно почати лікування нових симптомів, без додаткових обстежень. За результатами такої поведінки позивачки, медичними працівниками було прийнято рішення викликати для консультації лікаря-невропатолога. Дані обставини підтверджуються відповідними записами в медичній картці позивача від 20.09.2016 року.

21.09.2016 року позивачку оглянув лікар-невролог, яким було рекомендовано огляд позивачки медичним психологом для вирішення питання соматичної патології та доцільності огляду психіатра для уточнення діагнозу. В цей же день, 21.09.2016 року була проведена консультація позивачки медичним психологом, за результатами якої, рекомендована додаткова консультація психотерапевта, психіатра, повторний огляд у медичного психолога через 14 днів. На виконання рекомендацій лікаря-невролога та медичного психолога до позивачки для проведення консультації було запрошено лікаря-психіатра КМНПЛ №2. Результат бесіди лікаря-психіатра та позивачки зафіксований в медичній карті позивачки.

21.09.2016 року позивачку, в зв`язку з відсутньою показань для проведення оперативного втручання, було виписано із стаціонару, надано виписку з історії хвороби №5264/16 відповідно до якої рекомендовано продовжити лікування під наглядом пульмонолога, кардіолога, імунолога за місцем проживання. Жодних згадок про проведений огляд позивачки лікарем-психіатром та про його результати виписка з історії хвороби не містить. З огляду на зазначене, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що твердження позивачки, що огляд лікарем-психіатром в стаціонарі було проведено незаконно, без отримання на це її згоди в письмовій формі не відповідає фактичним обставинам та чинному на момент огляду законодавству. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» ( в редакції яка діяла на момент надання медичної допомоги) психіатричний огляд проводився з метою з`ясування наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Консультація позивачки лікарем- психіатром була проведена 21.09.2016 року. Наказ МОЗ від 15.09.2016 «Про затвердження форм первинної облікової документації» відповідно до п. 5 набирає законної сили з дня його офіційного опублікування. Публікація даного нормативного акту відбулася в Офіційному віснику України від 22.11.2016 року, отже на момент огляду та консультації позивачки лікарем- психіатром чинне законодавство України не вимагало отримання письмової згоди на такий огляд. На виконання вимог законодавства на момент надання медичної допомоги позивачці, лікар-психіатр відрекомендувався,назва своє прізвище, місце роботи та виклав мету огляду. Позивачка надала усну згоду на проведення огляду.

Зазначає, що подана позивачкою скарга Генеральному директору ДУ «Інститут серця МОЗ України» була отримана та зареєстрована відповідачем . 20.01.2017 року була відправлена відповідь.

Стосовно доводів позивачки про те, що дії медичних працівників відповідача та лікаря- психіатра КМПНЛ №2 призвели до втручання у її «приватне життя», зазначає, що виписка із історії хвороби № 5264/16, яка була видана позивачці при виписці із стаціонару, жодної інформації про проведення огляду позивачки лікарем- психіатром та його результати не містить.

Зазначає, що відповідачем направлялась позивачці копія відзиву, що підтверджується копією накладної № 397.

З огляду на вище викладене просить суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

11. 05.2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла відповідь на відзив від позивачки ОСОБА_1 , в якій вона зазначає, що 21.09.2021 року на виконання рекомендації лікаря- невролога та медичного психолога до неї для проведення консультації було запрошено лікаря- психіатра КМПНЛ № 2. Зазначає, що у результаті консультації будь- якого лікаря може бути встановлено будь-який діагноз, окрім діагнозу психічного розладу. Встановлення у особи психічного розладу чи відсутності такого розладу відбувається виключно на підставі психіатричного огляду.

Вважає, що її усна згода на проведення психіатричного огляду могла б бути підтверджена аудіо або відеозаписом розмови з лікарем, або показанням свідків, але таких доказів в матеріали справи не містять.

Зазначає, що твердження відповідача про отримання нею відповіді на скаргу від Генерального директора ДУ «Інституту судця МОЗ України» є безпідставними, так як таких доказів матеріали справи не містять.

Стосовно тверджень відповідача про те, що жодного втручання в приватне життя позивачки з його боку не відбулось, зазначає, що відповідачем було направлено лист з витягом з медичної картки хворого третій особі- в.о. директора медичного департаменту МОЗ України А.Гаврилюку, а отже відбулось поширення конфіденційної інформації без згоди позивачки в порушення вимог чинного законодавства.

Звертає увагу, що суд першої інстанції в рішенні від 03.12.2020 року проігнорував відповідь на відзив відповідача, який був поданий позивачкою.

Зазначає, що з наданої відповідачем до відзиву копії фіскального чеку вбачається, що відзив було направлено їй 05.09.2019 року. Проте доказів отримання нею вказаного відзиву суду не надано.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, 30 квітня на адресу апеляційного суду надійшло клопотання позивачки про розгляд справи у її відсутності. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності ОСОБА_1 .

Представники відповідачів Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України» та Київської міської психоневрологічної лікарні №2 в судове засідання також не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. Представник Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України» подала заяву про відкладення розгляду справи, так як початок розгляду вказаної справи затримується у зв`язку із розглядом інших справ, а вона не має можливості чекати. Колегія суддів вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає та вважає можливим розгляд справи у відсутності представників відповідачів.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач у період з 12.09.2016 року по 22.09.2016 року знаходилась на стаціонарному лікуванні у ДУ «Інститут серця МОЗ України». (а.с. 40)

З копії витягу з медичної карти стаціонарного хворого вбачається:

13.09.2016 року у ОСОБА_1 протипоказань для проведення КВГ не виявлено;

20.09.2016 року завідуюча відділенням ОСОБА_3 зазначає в медичній карті, що після оголошення ОСОБА_3 та лікуючим лікарем ОСОБА_2 результатів КТ, а саме «трахея без ознак наявності значимих стенозів» пацієнтка почала себе поводити агресивно, стверджувати що всі обстеження, котрі їй робили, особливо КТ- належить іншим особам. Вимагає, незважаючи на результати досліджень, щоб її прооперували і пошукати хворобу в операційній рані. На відмову лікаря це зробити почала пред`являти нові скарги на стан здоров`я, яких раніше не було - головний біль, безсоння, головокружіння і вимагала негайно почати її лікування нових симптомів, без додаткових обстежень. Було прийнято рішення викликати для консультації до пацієнки лікаря- невропатолога;

21.09.2016 року позивачку оглянув лікар- невролог, яким було рекомендовано огляд пацієнтки медичним психологом для вирішення питання соматичної патології та доцільності огляду психіатра для уточнення діагнозу;

21.09.2016 року була проведена консультація позивачки медичним психологом, за результатами якої рекомендовано додаткову консультацію психотерапевта, психіатра, повторний огляд у медичного психолога через 14 днів;

21.09.2016 року, на виконання рекомендацій лікаря-невролога та медичного психолога, ОСОБА_1 була проведена консультація лікарем- психіатром КМПНЛ №2. Лікарем зазначено, що пацієнтка знаходиться в межах палати. Скаржиться на поганий стан: « Мене звідсіля виганяють, а я в одних капцях та літньому халаті», «я вимагаю незалежної експертизи свого стану», «в мене був раніше порок, який потрібно було оперувати, а зараз не потрібно нічого робити, цього не може бути». Пс. Ст. свідомість пацієнтки ясна. Контакту доступна. Орієнтована у власній особистості, оточуючій обстановці та місцевості вірно, пацієнтка вкрай незадоволена негативним відношенням до неї: «мене звідсіля виганяють, а я в капцях і в літньому халаті». Настрій невизначений, напружена, підозріла, тривожна, емоційно нестійка, в бесіді вимагає проведення незалежної експертизи, погрожує зверненням до Міністерства охорони здоров`я з великою масою скарг про погане ставлення до себе. Пацієнта стійко фіксована на своєму стані, демонстративна. Мислення у звичайному темпі, формальне, розплановане, різнопланове. Висловлює маячні ідеї відношення, іпохондричного змісту. У сфері пам`яті та інтелекту без грубої патології. Увага швидко виснажлива. Критика стану відсутня. На момент огляду розладів сприйняття, суїцидальних та агресивних тенденцій не виявляє. В процесі бесіди пацієнтка заявила, що відмовляється від подальшої розмови без присутності адвоката. В процесі бесіди пацієнтка включала диктофон на телефоні.

Заключення: розлад особистості за емоціонально- нестійким типом (можливо параноїдальний). Іпохондрично- параноїчний синдром. (а.с. 9)

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної Установи «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України», Київської міської психоневрологічної лікарні №2 про визнання дій щодо проведення психіатричного огляду та встановлення неіснуючого діагнозу незаконними, зобов`язаннями вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на недоведеність та необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується зтакими висновками суду першої інстанції , з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 28 Конституції України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню або покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим або іншим дослідам.

У статті 55 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.ст. 3, 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За нормами ч. 2 ст. 9 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", застосування примусових заходів медичного характеру щодо осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння, обмеження прав інших громадян у вигляді примусового медичного огляду або примусової госпіталізації, а також у зв`язку з проведенням карантинних заходів допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України.

У статті 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" № 1489-III від 22 лютого 2000 року (далі - Закон) визначено, що психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до статті 3 Закону визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (ст. 4 Закону).

Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно (ч. 3 ст. 7 Закону).

Сучасне законодавство виділяє декілька видів психіатричної допомоги, кожний з яких характеризується організаційно-правовими особливостями і відмінностями у порядку надання і розрізняються такі види психіатричної допомоги: Психіатричний огляд, Амбулаторна психіатрична допомога та Стаціонарна психіатрична допомога.

За положеннями ст. 11 Закону психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи.

Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обгрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або

неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або

завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.

Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. Лікар-психіатр має право робити запит щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення.

У невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно.

Лікар-психіатр перед проведенням психіатричного огляду зобов`язаний відрекомендуватися особі, яка підлягає огляду, або її законному представнику як лікар-психіатр, назвати своє прізвище, місце роботи та викласти мету огляду.

Дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров`я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації фіксуються у медичній документації.

Право фізичної особи оскаржити неправомірні рішення і дії медичних працівників, закладів та органів охорони здоров`я передбачено ст. 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я».

З досліджених доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в Державній Установі «Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України» у відділенні вроджених вад серця з 12.09.2016 року по 21.09.2016 року. Із запису завідуючої відділенням ОСОБА_3 в медичній карті стаціонарного хворого ОСОБА_1 вбачається, що після оголошення позивачці результатів проведених обстежень з яких вбачалось, що підстав для проведення хірургічного втручання немає, вона з такими висновками лікарів не погодилась, вела себе емоційно, наполягала на проведенні операції , не погоджувалась з результатами обстеження. З огляду на зазначене, 20.09.2016 року завідуючою відділенням ОСОБА_3 та лікуючим лікарем ОСОБА_2 було прийнято рішення викликати для и надання ОСОБА_1 консультаціїи лікаря- невропатолога. 21.09.2016 року позивачку оглянув лікар- невролог та рекомендував огляд пацієнтки медичним психологом для вирішення питання соматичної патології та доцільності огляду психіатра для уточнення діагнозу. 21.09.2016 року була проведена консультація позивачки медичним психологом, за результатами якої рекомендовано додаткова консультація психотерапевта, психіатра, повторний огляд у медичного психолога через 14 днів.

На виконання рекомендацій лікаря-невролога та медичного психолога, була проведена консультація ОСОБА_1 лікарем- психіатром КМПНЛ №2. В ході консультації лікарем- психіатром було зроблено заключення: розлад особистості за емоційно- нестійким типом (можливо паранойяльний). Іпохондрично- параноїчний синдром.

З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачем не було надано їй копію заяви, яка б містила обґрунтування необхідності проведення їй психіатричного огляду, із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові лікаря, що склав таку заяву та з його особистим підписом.

Надаючи оцінку вказаним обставинам та наданим на їх підтвердження доказам, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що у період перебування позивачки на стаціонарному лікуванні у ДУ «Інститут серця МОЗ України» з 12.09.2016 року по 21.09.2016 року, на підставі рекомендацій лікаря-невролога та медичного психолога їй було проведено консультацію з лікарем-психіатром. З копії медичної картки позивачки вбачається, що після консультації лікаря-психіатра ніяких рекомендацій зроблено не було. З виписки з історії хвороби № 5264/16 вбачається, що пацієнтці було рекомендовано продовжити медикаментозну терапію під наглядом пульмонолога, кардіолога, імунолога за місцем проживання. Діагноз: «розлад особистості за емоційно-нестійким типом (можливо параноїдальним)» у виписці з історії хвороби не зазначено, а тому доводи ОСОБА_1 про те, що такі дії медичних працівників відповідачів є неправомірними та призвели до втручання в її приватне життя в аспекті моральної та психологічної недоторканності та до порушення права на конфіденційнісь інформації про їх психічний стан, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що 12.01.2017 року позивачка подала скаргу генеральному директору ДУ «Інститут серця МОЗ України», проте її скарга залишилася без відповіді в порушення вимог чинного законодавства, а саме: ст. 40 Конституції України, ст. 285 ЦК України, ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян», ст. 5 ЗУ «Про інформацію» колегія суддів відхиляє, так як судом першої інстанції вірно встановлено, що вказана скарга позивачки була отримана та зареєстрована відповідачем -17.01.2017 року за вхідним № 36. На вказану скаргу відповідачем ДУ «Інститут серця МОЗ України» підготовлена та відправлена відповідь від 20.01.2017 року за № 01-09/55.

Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що в порушенні вимог цивільного процесуального права суд першої інстанції розглядав справу за наявності обґрунтованої заяви позивачки про відвід головуючого судді Панченко О.М., так як вказана суддя раніше розглядала справу за позовом ОСОБА_1 до ДУ «Інститут серця» МОЗ України про захист честі гідності та відшкодування моральної шкоди та ухвалила рішення про відмову в задоволені її позову. Крім того, вказаною суддею було постановлено ухвалу від 19.12.2019 року про закриття провадження у даній справі, яка була скасована постановою Київського апеляційного суду від 03.08.2020 року, з огляду на те, що заява позивачки про відвід судді Панченко О.М. була розглянута та ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Зотько Т.А. відмовлено у її задоволенні.

Щодо позивних вимог про зобов`язання відповідачів вилучити запис лікаря- психіатра з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року (провадження № 6-2227цс16) зазначено, що «положеннями статті 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або до суду можуть бути оскаржені саме рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги. Юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку, є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів. Медична документація таким критеріям не відповідає».

Отже, за системним аналізом положень статті 16 ЦК України та статті 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа або її представник може оскаржити лише рішення, дії та бездіяльність осіб, які порушили її права на психіатричну допомогу. Інших способів захисту права законодавством не передбачено.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідачів вилучити запис лікаря- психіатра з медичної картки не підлягають задоволенню, оскільки не є належним способом захисту.

Вірним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положенями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що неправомірних дій відповідачів по відношенню до позивачки не встановлено, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2021 року.

Головуючий: Судді: