ЄУН №337/5031/20
Провадження №2/337/303/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Сидорової М.В.

за участю секретаря Сабліної А.А.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договорами позики,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року до суду надійшов вказаний позов, який позивач ОСОБА_4 , інтереси якого представляв адвокат Пшець О.В., мотивує тим, що 10.04.2013р. між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 600 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 10.04.2014р., але до теперішнього часу відповідач борг не повернув.

Крім того, 02.08.2013р. між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 1 000 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 02.08.2014р., але до теперішнього часу відповідач борг не повернув.

Також, 09.04.2013р. між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 813 500,00 грн., що еквівалентно 100 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору, які останній зобов`язався повернути до 09.04.2014р., але до теперішнього часу відповідач борг не повернув.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2019р. було частково задоволено позов ОСОБА_4 , а саме з ОСОБА_5 на його користь стягнуто суму боргу за договором позики в загальному розмірі 4 399 198,00 грн. основного боргу, 1 299 089,14 грн. процентів за користування позикою, а також 333 384,22 грн. втрат від інфляції.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 11.11.2020р. скасовано рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2019р. та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача сум позики за договорами позики від 10.04.2013р., 02.08.2013р. та 09.04.2013р. відмовлено у зв`язку із спливом строку позовної давності, а також відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою. Водночас з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , на підставі ст.625 ЦК України, було стягнуто 3% річних в сумі 93112 грн. та втрати від інфляції у сумі 333384 грн., які були нараховані за період з 17.12.2016р. по 03.12.2018р. виходячи з повних сум боргу за розписками.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за вказаними договорами позики, позивач ОСОБА_4 просить стягнути з відповідача ОСОБА_5 за договорами позики від 10.04.2013р. та від 02.08.2013р. три проценти річних в сумі 94027,40 грн. та втрати від інфляції в сумі 124 800 грн., а також три проценти річних за договором позики від 09.04.2013р. в сумі 9008,71 доларів США.

Одночасно з позовною заявою позивач ОСОБА_4 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладання арешту на все нерухоме та рухоме майно, грошові кошти, що належать ОСОБА_5 , знаходиться у нього або в інших осіб.

Ухвалою суду від 26.11.2020р. заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на рухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_5 в межах суми заявлених ОСОБА_4 позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 218 827,40 грн. та 9008,71 доларів США, що в загальному розмірі в гривневому еквіваленті становить 472 032,51 грн.

Ухвалою суду від 09.12.2020р. за позовом ОСОБА_4 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

03.02.2021р. від представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Ящук О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та зазначила, що у п.7 договорів позики від 10.04.2013р., 02.08.2013р. та 09.04.2013р. сторонами було погоджено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також нуль процентів річних від простроченої суми. Отже, вимоги про стягнення трьох процентів річних є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за договорами позики з пропуском строку позовної давності. Вказані обставини встановлені постановою Запорізького апеляційного суду від 11.11.2020р. Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст.625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України. Перебіг строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення інфляційних втрат. Стягнення інфляційних втрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежуються останніми 3 роками, які передували подачі позову. Отже, у ОСОБА_4 відсутні будь-які правові підстави на стягнення інфляційних втрат за період з 2018р. по 2020 р. включно. Просить в задоволення позову відмовити в повному обсязі.

09.02.2021р. від представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Саланської І.Л. надійшла відповідь на відзив, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила, що позивачем на підставі ст.625 ЦК України правомірно здійснено нарахування трьох процентів річних від прострочених сум, оскільки умови правочинів, якими для відповідача виключена відповідальність за порушення грошового зобов`язання за ст.625 ЦК України, є нікчемними. Також зазначила, що зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється, а кредитор не позбавляється можливості одержання від боржника виконання зобов`язання. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Оскільки відповідач грошові кошти за договорами позики не повернув, позивач правомірно здійснив нарахування втрат від інфляції та трьох процентів річних на підставі ст.625 ЦК України в межах строку позовної давності.

Ухвалою суду від 09.02.2021р. підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Саланська І.Л. позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, у відповіді на відзив та у письмових поясненнях, які надійшли до суду 06.05.2021р., та додатково пояснила, що відповідач ОСОБА_5 свої зобов`язання за договорами позики від 10.04.2013р., 02.08.2013р. та 09.04.2013р. не виконав, отримані ним у позику грошові кошти до теперішнього часу позивачу не повернув. Внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням. Закінчення перебігу позовної давності за основними вимогами не впливає на обчислення позовної давності за вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі даного позову. Також пояснила, що нарахування 3% річних за договорами позики від 10.04.2013р. та 02.08.2013р. здійснено за 715 днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 04.12.2018р. по 18.11.2020р. та становить 94027,40 грн., нарахування інфляційних втрат за договорами позики від 10.04.2013р. та 02.08.2013р. здійснено за період з 04.12.2018р. по 18.11.2020р. та становить 124800,00грн., а нарахування 3% річних за договором позики від 09.04.2013р. здійснено за 1096 днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 18.11.2017р. по 18.11.2020р. та становить 9008,71 доларів США. Вказані нарахування здійснені в межах останніх 3 років, які передували подачі позову. Просить задовольнити позов.

Представник відповідача - адвокат Ящук О.В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додатково зазначила, що представник позивача у письмових поясненнях від 06.05.2021р. фактично змінила підстави та предмет позову, що недопустимо на стадії судового розгляду. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Власова І.Ю. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, надала пояснення аналогічні поясненням адвоката Ящук О.В. та додатково пояснила, що підстав для стягнення з відповідача 3 % та інфляційних втрат за договорами позики немає, оскільки позивач пропустив строк позовної давності для стягнення основних сум позики, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за такими підставами.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд встановив, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, 10.04.2013р. уклали договір позики, за яким позивач ОСОБА_4 передав відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 600 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 10.04.2014р., але до теперішнього часу відповідач борг позивачу не повернув.

Крім того, 02.08.2013р. між сторонами був укладений договір позики, за яким ОСОБА_4 передав відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 1 000 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 02.08.2014р., але до теперішнього часу відповідач борг позивачу не повернув.

Також встановлено, що 09.04.2013р. між сторонами був укладений договір позики, за яким ОСОБА_4 передав відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 813 500,00 грн., що еквівалентно 100 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору, які останній зобов`язався повернути до 09.04.2014р., але до теперішнього часу відповідач борг позивачу не повернув.

Факти укладання договорів позики та неповернення боржником за вказаними договорами запозичених грошових коштів стороною відповідача в даній справі не оспорюються, а також підтверджується наданими суду позивачем копіями розписок від 10.04.2013р. (арк.10), 02.08.2013р. (арк.12), 09.04.2013р. (арк.14), копіями договорів позики від 10.04.2013р. (арк.9), 02.08.2013р. (арк.11), 09.04.2013р. (арк.13), а також постановою Запорізького апеляційного суду від 11.11.2020р. у справі №337/5756/18 (арк.22-31, 111), а тому в силу ч.1, ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню в межах розгляду даної цивільної справи.

Судом також встановлено, що постановою Запорізького апеляційного суду від 11.11.2020р. у справі №337/5756/18 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення основних сум боргу за вказаними договорами позики від 10.04.2013р., 02.08.2013р., 09.04.2013р. у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а також відмовлено у стягненні процентів за користування грошовими коштами.

Водночас, вказаною постановою Запорізького апеляційного суду від 11.11.2020р. з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто 3 % річних в сумі 93112,96 грн. та інфляційні втрати в сумі 333384,22 грн., зокрема: за договором позики від 10.04.2013р. за період з 01.01.2017р. по 30.11.2018р. інфляційні втрати у розмірі 124490,00 грн. та 3 % річних за період з 17.12.2016р. по 03.12.2018р. у розмірі 34769,59 грн., а разом 159259,59 грн.; за договором позики від 02.08.2013р. за період з 01.01.2017р. по 30.11.2018р. інфляційні втрати у розмірі 208894,22 грн. та 3 % річних за період з 17.12.2016р. по 03.12.2018р.у розмірі 58343,37 грн., а разом 267237,59 грн.

Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.04.2021р. зупинено виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 11.11.2020р. до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Предметом позову в цій справі є стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за договорами позики від 10.04.2013р. та 02.08.2013р. за 715 днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 04.12.2018р. по 18.11.2020р. в сумі 94027,40 грн., стягнення інфляційних втрат за договорами позики від 10.04.2013р. та 02.08.2013р. за період з 04.12.2018р. по 18.11.2020р. в сумі 124800,00 грн., та 3% річних за договором позики від 09.04.2013р. за 1096 днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 18.11.2017р. по 18.11.2020р. в сумі 9008,71 доларів США.

Позовна заява мотивована тим, що оскільки відповідач ОСОБА_5 не виконав грошового зобов`язання, а саме зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів за договорами позики від 10.04.2013р., 02.08.2013р., 09.04.2013р., яке є триваючим правопорушенням, то позивач, відповідно до ст.625 ЦК України, має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум боргу за договорами позики за весь час прострочення до моменту його усунення в межах трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень ст.526, 530, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 256 ЦК України містить визначення поняття позовної давності. Так, за змістом наведеної статті, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності встановлені ст.267 ЦК України та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_4 інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум боргу за договорами позики від 10.04.2013р. та 02.08.2013р., а також 3% річних від простроченої суми боргу за договором позики від 09.04.2013р. у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання.

Так, суд виходить з того, що тлумачення ч.1 ст.509, ч.1 ст. 267, ст.625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що:

1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

2) конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Такий правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019р. у справі №757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18), а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2021р. у справі № 715/1452/19, від 24.02.2021р. у справі № 755/5872/19.

Також в постанові Верховного Суду від 05.04.2021р. у справі № 357/6166/19 викладено правовий висновок про те, що «Наявність рішення суду про відмову у позові кредитора про стягнення кредитної заборгованості у зв`язку з пропуском строку позовної давності унеможливлює застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише у разі грошового зобов`язання, яке підлягає виконанню».

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом, постановою Запорізького апеляційного суду від 11.11.2020р. у справі №337/5756/18, було відмовлено у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в частині стягнення основних сум боргу за договорами позики від 10.04.2013р., 02.08.2013р., 09.04.2013р. в зв`язку зі спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що враховуючи, наявність рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення основних сум боргу за вищевказаними договорами позики, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від прострочених сум заборгованості, та інфляційних втрат, які передбачені ст.625 ЦК України.

В даному випадку суд виходить з того, що положення ст.625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В даному випадку позивач у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки його вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Отже в задоволенні позовних вимог про стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за договорами позики від 10.04.2013р. та від 02.08.2013р. в сумі 94027,40 грн., стягнення інфляційних втрат за договорами позики від 10.04.2013р. та від 02.08.2013р. в сумі 124800,00 грн., та 3% річних за договором позики від 09.04.2013р. в сумі 9008,71 доларів США слід відмовити за безпідставністю.

При цьому слід зазначити, що у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України».

Однак, у справі №3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у даній справі.

В обґрунтування своєї заяви про стягнення 3% річних та інфляційних втрат позивач та його представник також посилаються на те, що за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 11.09.2019р. у справі №201/13602/16-ц.

Однак, як вже вказано судом, відмова у задоволенні позовних вимог щодо стягнення основних сум боргу за вищевказаними договорами позики, унеможливлює застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише у разі грошового зобов`язання, яке підлягає виконанню, а не до натурального зобов`язання, як в даному випадку.

Доводи позивача та його представника щодо необхідності врахування при вирішенні даної справи правових висновків Великої Плати Верховного Суду, що містяться в постанові від 08.11.2019р. у справі №127/15672/16-ц, не приймаються до уваги, зважаючи на відмінність обставин цієї справи від конкретних обставин у справі за позовом ОСОБА_4 .

Так, у справі №127/15672/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що інфляційні втрати і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягали стягненню з позичальника і поручителів на користь кредитора, зважаючи на ухвалене у 2009 році позитивне судове рішення про стягнення кредитної заборгованості, що примусово виконувалося органами державної виконавчої служби, а відтак, правовідносини за ст. 625 ЦК України дійсно були триваючими. Як визначився Верховний Суд: правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 21 квітня 2015 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення - з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Тобто, ключовим моментом у справі № 127/15672/16-ц є ухвалення рішення про стягнення боргу у 2009 році.

Натомість у даних правовідносинах з моменту закінчення обумовленого сторонами у договорах строку виконання зобов`язання і до моменту пред`явлення ОСОБА_4 до ОСОБА_5 позову про стягнення основних сум позики, вже сплив загальний трирічний строк позовної давності, регламентований ст.257 ЦК України. З урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності постановою Запорізького апеляційного суду від 11.11.2020р. було відмовлено у стягненні заборгованості за договорами позики за основними вимогами. У зв`язку з цим подальші правовідносини між сторонами не є триваючими, бо взагалі відсутній об`єкт для нарахування інфляційних втрат і 3 % річних, про які заявлено у позові ОСОБА_4 . Щодо таких відносин в конкретних обставинах не підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України.

На підставі викладеного в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч.9, 10 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі, то слід скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Хортицького районного суду м. Запоржжя від 26.11.2020р., а саме скасувати арешт на рухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_5 , накладений в межах суми заявлених ОСОБА_4 позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 218 827,40 грн. та 9008,71 доларів США, що в загальному розмірі в гривневому еквіваленті становить 472 032,51 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в повному обсязі, то судовий збір, сплачений позивачем за вказані вимоги покладається на позивача.

Керуючись ст.15,16, 256, 267, 509, 526, 530, 599, 610, 611, 625, ЦК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141, 158, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договорами позики від 10.04.2013 року, 02.08.2013 року, 09.04.2013 року - відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Хортицького районного суду м. Запоржжя від 26 листопада 2020 року, а саме скасувати арешт на рухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ), накладений в межах суми заявлених ОСОБА_4 позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 218 827 грн. 40 коп. та 9008,71 доларів США, що в загальному розмірі в гривневому еквіваленті становить 472 032 грн. 51 коп.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання даним рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 19 травня 2021 року.

Суддя М.В. Сидорова