КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 376/1945/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6136/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка, О.М., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 11 735,16 грн. за кредитним договором № б/н від 20 лютого 2010 року та судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20 лютого 2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 3 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Вказував, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не виконав зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 13 червня 2019 року утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі - 11 735,16 грн., яка складається з: 2 201,03 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2 457,51 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість по відсоткам; 4 791,61 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 250,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина), 535,01 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 2-4).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі та вказала, що вона підписала лише анкету-заяву про видачу їй платіжної картки «Кредитка Універсальна», в якій зазначено бажаний кредитний ліміт в розмірі 3 500 грн. Умови кредиту, проценти на кредит та штрафні санкції відповідачці доведено не було. Будь-якого її підпису на «Умовах та правилах надання банківських послуг» та «Тарифах банку» немає. Ніяких письмових претензій від банку не отримувала. Враховуючи, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», на які посилався позивач, не містять її підпису, такі умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Не містить домовленості сторін щодо вказаних нарахувань й представлена до суду анкета-заява позичальника від 20 лютого 2010 року. Заперечувала факт укладання кредитного договору на заявлених банком умовах, оскільки між сторонами не було погоджено істотні умови договору, а саме розмір кредитного ліміту, процентна ставка, номер кредитної картки, рахунок та строк її дії, цільове призначення кредиту. За час користування кредитом в розмірі 3 500 грн. станом на 22 липня 2019 року відповідач сплатила 9 987,17 грн., що значно більше тіла кредиту (а.с. 46-47).

Позивач подав відповідь на відзив, у якому заперечив проти доводів відповідача та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 61-68).

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 19 березня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 100-106).

Не погодившись з рішенням районного суду, 22 лютого 2021 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Крилова О.Л. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 111-124).

На обґрунтування скарги зазначила, суд першої інстанції не дослідив належним чином докази про справі. Зокрема суд не звернув уваги на те, що в анкеті-заяві від 20 лютого 2010 року сторонами погоджено тип картки, розмір відсотків за користування кредитом - 2,5 % на місяць, розмір кредитного ліміту станом на день підписання заяви - 3 500,00 грн., а також передбачено штрафи. На підставі анкети-заяви відповідачу було видано кредитну картку № НОМЕР_1 , на яку встановлено кредитний ліміт 3 500,00 грн. Відповідач зверталася до банку з метою перевипуску карти, отримувала перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжувала користуватися. Відповідач, користуючись кредитними коштами та частково погашаючи заборгованість за кредитом, підтвердила укладення кредитного договору із банком на відповідних умовах. Таким чином, відповідач погодився з умовами кредитування шляхом підписання анкети-заяви, а відсутність підпису відповідача на Тарифах банку, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність кредитного договору.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом надавати відзив на подану апеляційну скаргу або оскаржити рішення суду першої інстанції, у т.ч. шляхом направлення по пошті відповідних документів на адресу суду.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 березня 2020 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів не в повні мірі погодилася з висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22 лютого 2010 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву № б/н, згідно якої остання виявила бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та отримати кредитний ліміт у розмірі 3 000,00 грн. на картковий рахунок (а.с. 27).

У заяві зазначена базова процентна ставка - 2,5% на місяць на залишок заборгованості, видано картку № НОМЕР_1 .

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір про надання банківських послуг.

У заяві також зазначено, що у разі порушення позичальником строків платежів по грошовому зобов`язанню за договором більш ніж на 90 днів у зв`язку з чим банк вимушений буде звернутися в суд, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф 500 грн. - 5 % від суми позову.

До позовної заяви банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка не підписана ОСОБА_1 (а.с. 26).

Також банком долучено до позову Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 9-23).

У матеріалах справи також міститься банківська виписка про рух коштів по картковому рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2010 року по 14 січня 2020 року (а.с. 76-80).

Згідно з довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 20 лютого 2010 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 зі строком пере випущеної картки до останнього дня 12.2021 року (а.с. 82).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 13 червня 2019 року становила - 11 735,16 грн., яка складається з: 2 201,03 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2 457,51 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість по відсоткам; 4 791,61 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 250,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина), 535,01 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 29-32).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування посилався на підписану сторонами анкету-заяву, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» не підписана відповідачем, тому не можна вважати, що між банком та ОСОБА_1 було погоджено зазначені у довідці умови договору щодо процентної ставки та розміру комісії.

Матеріали справи не містять також підтверджень, що саме наявні у справі Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 лютого 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)).

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідача 4 791,61 грн. та 1 250,00 грн. пені, оскільки у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

У підписаній 22 лютого 2010 року анкеті-заяві № б/н сторони погодили процентну ставку - 2,5% на місяць на залишок заборгованості, проте, позивач не просив стягнути проценти за користування кредитом з відповідача (а.с. 27).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 бажала отримати кредитний ліміт у розмірі 3 000,00 грн. та їй було видано картку № НОМЕР_1 без зазначення строку дії (а.с. 27).

Доводи апелянта, що згідно кредитного договору № б/н від 20 лютого 2010 року відповідач отримала також інші кредитні картки, крім зазначеної у заяві, колегій суддів відхилила з огляду на відсутність доказів пролонгації договору та видачі нових карток саме за заявою від 22 лютого 2010 року.

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 13 червня 2019 року у відповідача утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 201,03 грн. та заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 2 457,51 грн. (а.с. 29-32).

Як вбачається з наданої Банком виписки по рахунку ОСОБА_1 користувалася кредитною карткою № НОМЕР_1 , яка була їй видана за договором від 22 лютого 2010 року, з 05 вересня 2010 року по 21 вересня 2011 року(а.с. 76-80).

У подальшому після 21 вересня 2011 року та до 01 січня 2020 року відповідач не користувалася кредитними коштами, проте, Банк нараховував щомісячні платежі, які передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг, які відповідач не підписувала.

У розрахунку заборгованості, який надав позивач, також відображено, що відповідач користувалася кредитними коштами до 21 вересня 2011 року і станом на цю дату була відсутня заборгованість за тілом кредиту, оскільки відповідач внесла 2 132,00 грн. на погашення заборгованості, яка становила станом на 21 вересня 2011 року 1 498,82 грн.

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь Банку тіла кредиту у розмірі 2 201,03 грн. та 2 457,51 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 535,01 грн. - штраф (процентна складова).

У заяві від 22 лютого 2010 року зазначено, що у разі порушення позичальником строків платежів по грошовому зобов`язанню за договором більш ніж на 90 днів у зв`язку з чим банк вимушений буде звернутися в суд, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф 500 грн. - 5 % від суми позову.

Оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач погашала заборгованість за тілом кредиту з порушенням строків, позовні вимоги Банку про стягнення з відповідача штрафів підлягають задоволенню частково. Тому з відповідача слід стягнути на користь банку штраф у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина), а штраф у розмірі 535,01 грн. стягненню не підлягає, враховуючи відсутність заборгованості за тілом кредиту.

Вищевказаних обставин і доказів суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення штрафу з підстав його недоведеності.

Отже, судове рішення з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, необхідно скасувати у частині відмови у задоволенні позову про стягнення штрафу із ухваленням нового про задоволення позову в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (4,3 %) 82,60грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 123,90 грн. за розгляд справи апеляційним судом.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 березня 2020 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення штрафу, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_8 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» () - 500 (п`ятсот) грн. 00 коп. штрафу за договором № б/н від 20 лютого 2010 року.

В іншій частині рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 березня 2020 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_8 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» () - 82 грн. 60 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 123 грн. 90 коп. за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова