Справа № 577/1992/21
Провадження № 2-о/577/130/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі :

головуючого судді Кравченка В.О.

за участю секретаря

судового засідання Калишенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Конотопа цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Конотопський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою і просить встановити факт смерті її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Брянка Луганської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Брянка, Луганської області, Україна у віці 73 роки.

На обгрунтування вимог вказала, що померлий ОСОБА_2 був її чоловіком. Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05.01.2021, виданого відділом запису актів цивільного стану Брянківського міського відділу юстиції Міністерства юстиції ЛНР ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причина смерті «ракова інтоксикація спричинена раком кардиального відділу шлунку», що відображено у медичній довідці №1 від 24.12.2020 року. Зазначене місце смерті є тимчасово окупованою територією України, тому акт, виданий будь-якими органами, які діють на окупованій території, вважається незаконним. Отримати документ, що підтверджує факт смерті за зразками законодавства України та який може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті, відповідно до ст. 17 ЗУ "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", неможливо. Встановлення вказаного факту має юридичне значення, оскільки дасть змогу отримати свідоцтво про смерть та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть.

Заінтересована особа Конотопський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) подали заяву про розгляд справи без участі їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду.

Суд, заслухавши доводи заявника, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню.

Згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до абз. 2 ч. 1, частин 2, 4, 5 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч. 1-2 ст. 4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон) на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Із медичної довідки про смерть №1 від 24.12.2020 року виданої лікарем ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 73 роки (а.с.14).

На час смерті ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відповідно до ст. 1 Закону тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Ст. 4 Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина.

За положенням ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Ст. 9 Закону визначено: 1. Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 2. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. 3. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Пунктом 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 передбачено, що за заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника.

Проведення державної реєстрації смерті чоловіка заявника не видається за можливе навіть в будь-якому органі РАЦС на території підконтрольній українській владі, оскільки відсутній документ, який, відповідно до законодавства, підтверджує факт смерті ОСОБА_2 .

Частиною 1 ст.17 Закону регламентовано, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі ст.18 Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Судом встановлено, що померлий ОСОБА_2 доводиться заявнику чоловіком, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.9). Факт смерті ОСОБА_2 доведений під час судового розгляду.

Оскільки заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть чоловіка на території, яка є тимчасово окупованою, без встановлення даного факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви.

Керуючись ст. 89, 263-265, 317-319 ЦПК України, Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (зареєстрованої в АДРЕСА_1 , тимчасове місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Брянка, Луганської області, Україна, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Брянка, Луганської області, Україна.

Допустити негайне виконання рішення.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня проголошення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Кравченко В. О.