ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/229/21 Номер провадження 22-ц/814/2483/21Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Чумак О.В.,

секретар Міщенко Я.О.,

з участю представника позивача - адвоката Акрітова К.К., представника відповідача - адвоката Чубенко Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича, поданою в інтересах позивача ОСОБА_1 ,

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2021 року, постановлене суддею Миркушіною Н.С. (повний текст складено 13 вересня 2021 року),

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ №4 управління соціального захисту населення Лубенської РДА, про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

11.02.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення відповідачки із належного йому на праві власності житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідачка проживає у вказаному житлі з 1997 року без реєстрації місця проживання. Із 2015 року вона була зареєстрована в управлінні соціального захисту, як особа, яка здійснює догляд за ним, однак цих обов`язків не виконувала, довела його до фізичного виснаження. У зв`язку з невиконанням обов`язків по догляду у липні 2020 року такі обов`язки з неї були зняті. Між ними склалися неприязні стосунки, тому він вимагав залишити будинок, однак відповідачка в досудовому порядку відмовляється звільнити будинковолодіння. Через неприязні відносини та неможливість спільного проживання він із жовтня 2000 року залишив свій будинок, проживає в іншому місці. З метою захисту свого права звернувся в суд з таким позовом.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права володіння, користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення особи - відмовлено за безпідставністю.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що спірний будинок є житлом для відповідача у розумінні статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. А тому її виселення є невиправданим втручанням у її приватну сферу, порушенням права на повагу до житла. Крім того, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком, оскільки вона переселена до сараю та не має доступу до будинку, тоді як позивач має вільний доступ до будинку.

Із таким рішенням не погодився позивач та в його інтересах адвокат Акрітов К.К. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Звертає увагу на упередженість суду при розгляді справи, який поза межами встановленого процесуального строку прийняв відзив представника відповідача на позов.

Зазначає, що допит свідка ОСОБА_3 проведено судом з порушенням вимог ч.2 ст.230 ЦПК України, оскільки свідок знаходилася в залі судового засідання. Крім того, вказаний свідок є матір`ю відповідачки та безпосередньо зацікавленою особою.

Вважає, що суд у судовому рішення викривив покази свідків, зокрема свідка ОСОБА_4 , яка в судовому засіданні однозначно висловилась про неналежну поведінку відповідачки відносно позивача.

На думку позивача, суд проігнорував суттєві обставини, зокрема, причину, за якої позивач вимушено залишив належний йому будинок, оскільки це відбулося у зв`язку зі знущаннями відповідачки та доведенням його до фізичного виснаження, що підтверджується показами свідків та медичною довідкою.

Вважає, що тривале проживання відповідача в будинковолодінні, яке належить позивачу, не наділяє її беззаперечним правом на проживання в ньому, оскільки її протиправна поведінка є підставою для виселення.

Звертає увагу на те, що виселення відповідачки не зробить її безхатьком, як вона намагалася цьому переконати суд. Її мати є власником іншого будинку, куди відповідач, згідно показань її матері, майже кожного дня приїздить, а тому вона могла б там проживати.

Повідомляє, що позивач раніше заповідав належне йому майно відповідачці, але згодом, зважаючи на її неналежну поведінку, склав новий заповіт на користь ОСОБА_5 , яка на даний час і здійснює догляд.

Заявляє, що позивач бажає повернутися до свого будинку, однак через перебування там відповідачки, зробити це не може, тому звернувся в суд з даним позовом.

Заперечує наявність сімейних відносин позивача з відповідачем, а вселення її до будинку відбулося з ініціативи його покійної дружини ОСОБА_6 , однак він ніколи не сприймав її як члена сім`ї. Наголошує про відсутність спільного бюджету, спільних інтересів, прав і обов`язків. Фактично вони співіснували в межах одного подвір`я, маючи ситуативний соціальний зв`язок.

Вважає, що встановлення судом в даній справі юридичного факту, що ОСОБА_2 є членом сім`ї позивача, не відповідає фактичним обставинам справи та не може бути встановлений в рамках даної цивільної справи за відсутності таких вимог відповідача.

Зазначає, що навіть проживання відповідача в сараї, який входить до складу будинковолодіння, не припиняє порушення права власника житла, оскільки створює перешкоди у повному використанні належного йому майна, створює нестерпні та дискомфортні умови для проживання власника.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому адвокатом Чубенко Ж.А. в інтересах відповідачки ОСОБА_2 , представник заперечив доводи апеляційної скарги, наполягаючи на законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

У суді апеляційної інстанції адвокат Акрітов К.К. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, відповідач та її адвокат Чубенко Ж.А. просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено, що, починаючи із 1997 року, відповідач ОСОБА_2 фактично проживає без реєстрації у належному ОСОБА_1 житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для проживання стала усна домовленість позивача та його нині покійної дружини ОСОБА_6 із матір`ю відповідачки ОСОБА_3 , які були рідними сестрами. Відповідач проживала у родині позивача як дочка, вела з ним та його дружиною господарство, мали взаємні права та обов`язки. Спірне житло понад 24 роки є постійним місцем проживанням відповідача.

Факт тривалого проживання відповідача у будинку позивача підтвердили свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є повноправним членом сім`ї позивача, спірне житло є місцем проживання відповідачки, яка не чинить перешкод позивачу в користуванні чи володінні будинком. Враховуючи триваючі зв`язки відповідача із місцем проживання у АДРЕСА_1 , районний суд дійшов висновку, що спірний будинок є житлом для відповідача в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому її виселення є невиправданим втручанням у її приватну сферу, порушенням прав на повагу до житла.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в позові, однак з інших мотивів, ніж визначені в оскаржуваному рішенні. При цьому колегія суддів враховує наступне.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій наведеної норми.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За нормою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається із позовної заяви ОСОБА_1 , підставою для виселення ОСОБА_2 із належного йому будинку він вказав: неможливість спільного проживання через неправомірну поведінку відповідачки по відношенню до нього та його будинку (зміна замків); не здійснення догляду за ним, обов`язок надання якого був покладений на відповідачку управлінням соціального захисту населення, та доведення його до фізичного виснаження; давні неприязні стосунки.

При розгляді справи апеляційним судом у судовому засіданні від 15.11.2021 позивач, наполягаючи на виселенні відповідачки, пояснив, що він ніколи не визнавав ОСОБА_2 членом своєї сім`ї, заперечував проти її реєстрації у будинку. Відповідачка була вселена до його будинку за життя його дружини ОСОБА_6 , яка є тіткою відповідачки та з якою вони вели спільне господарство. Після смерті дружини ОСОБА_2 стала на облік в управління соціального захисту населення та отримувала компенсаційну виплату як особа, яка здійснює догляд за ним. Однак фактично ніякого догляду не здійснювала, що призвело до його фізичного виснаження та він вимушений був звертатися за допомогою до депутата місцевої ради. Потребуючи стороннього догляду, вимушений поїхати на тимчасове проживання до своєї племінниці ОСОБА_5 , яка в даний час здійснює за ним догляд, а відповідачка у його відсутність самовільно змінила замки на його будинку.

Відповідачка ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції заперечила доводи позивача щодо її неправомірної поведінки, не здійснення догляду. Пояснила, що дійсно відносини з позивачем погіршилися після смерті тітки ОСОБА_6 : він перестав надавати їй кошти; харчувався окремо у інших людей, а вона виживала за рахунок вирощеного на городі; вимагав залишити будинок, а потім переселив її до сараю та змінив замки в будинку.

Пояснення сторін підтверджують ту обставину, що ОСОБА_2 , яка вселилася у спірне житло за згоди власника житла та його дружини з огляду на родинні відносини останньої з відповідачкою, проживала там певний час в якості члена сім`ї. Однак після смерті ОСОБА_6 сімейні відносини сторін були припинені: вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Відповідачка ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що вона продовжує бути членом сім`ї власника будинку ОСОБА_1 , а її пояснення, як і пояснення позивача, вказують на протилежне.

Покази свідків, на які послався районний суд, а саме, свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 підтверджують факт тривалого проживання відповідачки у будинку позивача та обставини її вселення у будинок за життя тітки, однак не спростовують висновку апеляційного суду, що на час відкриття судового провадження у даній справі вона не є членом сім`ї ОСОБА_1 , оскільки у них відсутній спільний бюджет, спільне ведення господарства, взаємні права та обов`язки.

За таких обставин висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 є повноправним членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , - є хибним та не відповідає фактичним обставинам справи і не ґрунтується на доказах.

Щодо висновку про відмову в позові в частині виселення.

Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначеннямцих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами ст.ст.405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 у справі №310/1912/19.

Вирішуючи спір про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у справо особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 9 Конвенції (постанова Верховного Суду від 13.05.2021, справа №555/571/20).

Враховуючи викладене, оскільки колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_2 втратила статус члена сім`ї власника житла, однак за законом має право користуватися житлом як колишній член сім`ї власника, вирішувати питання про припинення її сервітутного права та виселення необхідно з урахуванням принципу пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

За недоведеності позивачем істотних обставин, які з урахуванням положень ст.406 ЦК України могли б стати підставою припинення сервітутного права ОСОБА_2 , підстави для її виселення відсутні.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, змінюючи мотиви відмови в позові в частині визнання районним судом відповідачки ОСОБА_2 членом сім`ї позивача.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376 п.п.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича, поданою в інтересах позивача ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2021 року - змінити в частин мотивів відмови в позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.12.2021.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С.Абрамов

О.В. Чумак