Справа № 462/2390/20 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/2081/20 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

при секретарі: Матяш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

30 квітня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення із відповідача 245582,64 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 лютого 2018 року по 26 березня 2020 року. Свої вимоги мотивує тим, що він з 01 грудня 2000 року по 15 лютого 2018 року працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго». Відповідач здійснював йому нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, тому він був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь було стягнуто 23341 гривні 87 коп. недорахованої заробітної плати та 25720 гривень 22 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. 26 березня 2020 року йому відповідачем було виплачено недораховану заробітну плату в повному обсязі. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи заробітна плата йому не була виплачена в повному обсязі, то відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку. Просив позов задовольнити..

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 33000 гривень 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 1227 гривень 95 коп. судового збору та 1250 гривень 00 судових витрат на професійну правничу допомогу, всього - 35477 (тридцять п`ять тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 95 коп. без врахування з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів.

У решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає, що при вирішенні даної справи суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, висновки, викладені в оскарженому рішенні частково не відповідають обставинам справи. Посилається на те, що відповідач свідомо порушував права позивача на належну оплату праці, добровільно виплатити йому недораховану заробітну плату відмовився.У статті 117 КЗпП України законодавець встановив лише одну підставу для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме, якщо спір вирішено на користь працівника частково. Вважає незаконним та несправедливим зменшення судом першої інстанції суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявлену позивачем до стягнення з відповідача, з огляду на те, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати були задоволені в повному обсязі. Стверджує, що з відповідача слід стягнути 245 582 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та постановити нове рішення, яким позов задовольнити, а також стягнути 2500 витрат на професійну правничу допомогу та 6139,90 грн. судового збору.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_2 скаргу підтримала, просила скаргу задоволити, рішення суду змінити. стягнути в користь позивача середній заробіток у заявленому в позові розмірі.

Представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Негря Г.Ю. проти скарги заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року у справі № 462/1501/19 позов ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплат задоволено; стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 23341 гривні 87 коп. недорахованої заробітної плати та 25720 гривень 22 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Вказаним рішенням суду від 27 травня 2019 року, має преюдиційне значення при вирішенні даного спору, встановлено, що ОСОБА_1 з 01 грудня 2000 року по 15 лютого 2018 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго», звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України наказом № 80-к від 15.02.2018 року. ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дорахувало та не виплатило ОСОБА_1 заробітну плату у повному обсязі за період з 01 грудня 2011 року по 30 вересня 2015 року, сума недорахованої та невиплаченої у день звільнення позивача заробітної плати склала 23341,87 грн. Вказане недорахування заробітної плати було зумовлено тим, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» власними внутрішніми наказами по підприємству неправомірно зменшувало встановлений Законом України розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого, проводився розрахунок мінімальної тарифної ставки майстра.

26 березня 2020 року на виконання рішення суду позивачу виплачено 23341,87 грн. недорахованої заробітної плати та 25720,22 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 /а.с.21/.

Позивач надав суду розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільнені у розмірі 245582,64 грн., який охоплює період з 16 лютого 2018 року по 26 березня 2020 року /а.с.5/.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 ,районний суд виходив з того, що Позивач не надав суду належних та допустимих доказів ні під час розгляду цієї справи, ні під час розгляду цивільної справи № 462/1501/19, які б вказували на те, що він звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо недорахованої заробітної плати. У судовому засіданні з`ясовано, що таке право позивач реалізував лише у березні 2019 року, тобто через один рік після звільнення з роботи, подавши позов про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплат. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивач не знав про його право на отримання заробітної плати не нижче від мінімальної та на отримання доплат за шкідливі умови праці, зокрема, не був ознайомлений із колективним договором, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право. Сума недорахованої, невиплаченої заробітної плати (23341,87 грн.), яка встановлена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року у справі № 462/1501/19 є більш ніж у вісім разів меншою ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні (245582,64 грн.). Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 33000,00 грн.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц) згідно якої, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Доводи скарги павильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Ванівський О. М.

Мельничук О. Я.