ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5321/21
провадження № 2/753/5410/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Ганіної М.Д., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення основного боргу за договором позики від 15.10.2017 у сумі 220 000,00 грн. та 912 262,52 грн. процентів за користування позикою за період з 16.10.2017 по 12.03.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.10.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно з умовами якої позивач надав відповідачу грошові кошти, а відповідач у свою чергу зобов`язувався повернути зазначені кошти, а саме 220 000,00 грн. із строком повернення до 15.03.2018, а також сплатити 10 % від суми позики щомісячно. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, суму боргу не повернув, відсотки за договором позики не сплатив, розмір яких за період з 16.10.2017 по 12.03.2021 включно складає 912 262,52 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.03.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/5321/21 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 01.07.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог частково та пояснив, що кошти бралися частково. Він намагався домовитись із позивачем віддавати частинами, просив не нараховувати відсотки, коли зупинився бізнес.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, дійшов висновку що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 220 000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у строк до 15.03.2018, що підтверджується розпискою відповідача від 15 жовтня 2017 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Розписка як документ, що посвідчує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Дослідивши зміст розписки від 15.10.2017 суд дійшов висновку, що вона підтверджує факт отримання відповідачем в борг грошей, зобов`язання їх повернути у визначений строк та сплатити відсотки за користування позикою.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення з позовом до суду відповідач не виконав взяті на себе за договором позики від 15.10.2017 зобов`язання, грошові кошти у розмірі 220 000,00 грн. позивачу не повернув. Будь-яких належних та допустимих доказів належного виконання умов договору позики відповідачем суду не надано.

Щодо стягнення відсотків за користування коштами суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору позики сторони погодили щомісячну сплату 10 % відсотків від суми позики до повернення всієї суми коштів.

Правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), у якій зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наведений висновок також підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 723/304/16.

Як свідчить зміст позовної заяви, позивач просить стягнути проценти із розрахунку 10 % за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 15 березня 2018 року.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 15.03.2018 позивач не може нараховувати такі проценти.

Таким чином, з відповідача на користь позивача за період з 15.10.2017 по 15.03.2018 року підлягає стягненню 110 000,00 грн. процентів за користування позикою (10% від суми становить 22 000,00 грн. х 5 міс. =110 000,00 грн.)

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 15.10.2017 у розмірі 220 000,00 грн. та процентів за користування позикою за період з 15.10.2017 по 15.03.2018 у сумі 110 000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 3 300,00 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 330 000 (триста тридцять тисяч) гривень, яка складається з основної суми боргу за договором позики від 15 жовтня 2017 року у розмірі 220 000 (двісті двадцять тисяч) гривень та нарахованих відсотків у сумі 110 000 (сто десять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в сумі 3 300 (три тисячі триста) гривень.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду безпосередньо або через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29 серпня 2022 року.

Суддя О.В. Якусик