КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/2428/2021 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Автотранспортник-7» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

УСТАНОВИВ:

у грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , однак жодних правових підстав користуватися вказаною квартирою відповідачі не мають.

За період з жовтня 2000 року по теперішній час відповідач ОСОБА_3 фактично у квартирі не проживає, а відповідач ОСОБА_1 у період з червня 2008 року по теперішній час у квартирі не проживає та не з`являється, місце проживання відповідачів позивачу не відомо, жодних витрат на утримання квартири не здійснюють, комунальні платежі не сплачують, однак залишилися бути зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_1 .

На даний час реєстрація відповідачів створює позивачу перешкоди у розпорядженні квартирою, у зв`язку із чим він звернувся до суду.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування квартирою в будинку АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі по 352,40 грн. з кожного на користь держави.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, шоОСОБА_1 на законних підставах вселився до спірного житла, зареєстрований там з 28.02.1991 та продовжує ним користуватися після смерті матері відповідно до норм чинного законодавства (ст. ст 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), іншої нерухомості на праві приватної власності немає. Через скрутний фінансовий стан апелянт не має можливості забезпечити себе іншим житловим приміщенням, а спірна квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 68,1 м2, технічні характеристики квартири у повній мірі дають можливість її безперешкодно використовувати. Крім того, в квартирі АДРЕСА_1 знаходяться його особисті речі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 заперечує проти її доводів, посилаючись на їх необґрунтованість.Зазначає, що відповідачі добровільно відмовились від отримання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , що встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року по справі №756/2098/17.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що ОСОБА_3 у спірному житлі не проживає, в квартирі відсутні його речі, він не має наміру вселятися у це житло, а має необхідність лише у реєстрації місця проживання.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений заздалегідь (09.03.2021 року) шляхом направлення телефонограми за номером зв`язку, який зазначений ним особисто у позовній заяві, про причини своєї неявки не повідомив.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання по розгляду апеляційної скарги сторони також не з`явився, причин своєї неявки не повідомив.

У відповідності до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду визнала можливим розглянути справу у відсутності нез'явившихся учасників справи, які належним чином повідомлені.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , здійснюючи права одноосібного власника нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 може вимагати усунення порушень цього права. Крім того, суд вважав встановленим факт не проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у спірному житлі понад один рік без поважної причини.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не може погодитися в цілому.

З матеріалів справи вбачається, що згідно обмінного ордеру на житлове приміщення №12489 від 05.01.1991 року, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, він виданий ОСОБА_5 з сім`єю з чотирьох осіб ( ОСОБА_5 , чоловік ОСОБА_3 , сини - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) на право зайняття житлового приміщення житловою площею 42,2 кв.м., що складається з 3 кімнат в ізольованій квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно довідки № 61 від 20.05.2013 року, виданої ЖБК «Автотранспортник-7», ОСОБА_5 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1 . Сума пайового внеску за квартиру у розмірі 14 465,14 руб., що складає суму паєнакопичення сплачена 15.05.1993 року.

Вказані вище обставини встановленні Оболонським районном судом м. Києва при ухваленні рішення 29 червня 2017 року, за яким визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за ОСОБА_2 .

Відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 серпня 2017 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 08.08.2017 року (а.с.10).

Згідно довідки №82 від 27 червня 2008 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.11).

Як встановлено з відомостей, наданих головою правління ЖБК «Автотранспортник - 7» ОСОБА_6., станом на 10.01.2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , з заявами до ЖБК «Автотранспортник - 7» у період з вересня 2015 року по січень 2018 року щодо вчинення перешкод у проживанні за вказаною адресою не звертались (а.с. 19, 20).

При цьому, згідно листів, наданих начальником Оболонського УП ГУ НП у м. Києві Худяковим Євгеном, №02.11.2020/11508/125/51/05/2020, №02.11.2020/11509/125/51/05/2020, з 01.01.2018 року гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 з письмовими заявами до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві щодо вчинення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 не звертались.

Згідно відомостей, наданих головою правління ЖБК «Автотранспортник - 7 ОСОБА_6., станом на 20.11.2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , з заявами до ЖБК «Автотранспортник - 7» у період з січня 2018 року по теперішній час щодо вчинення перешкод у проживанні за вказаною адресою не звертались.

Тобто, як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами даної справи, перешкод у користуванні спірною квартирою ані позивач, ані апелянт один одному не чинили.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК Україниправо члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Частина друга статті 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

У статті 406 ЦК Україниунормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі№ 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено,що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований 05 січня 1991 року у спірному житлі як член сім`ї ОСОБА_5 .

На час отримання права власності на квартиру, після смерті ОСОБА_5 , позивачем (реєстрація в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 08 серпня 2017 року) вимог про звільнення апелянтом приміщення не надходило, чим фактично новий власник не заперечував щодо користування ОСОБА_1 квартирою та своїми діями надав відповідне право, тобто право скаржника на користування спірним майном не оспорювалось.

Крім того, як встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року, ОСОБА_1 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , відмовився на користь ОСОБА_2 .

Звернувшись до суду з даним позовом в грудні 2018 року (через 1 рік та 4 місяці після реєстрації права власності), ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів непроживання та небажання проживати ОСОБА_1 в спірній квартирі.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, вважав доведеним той факт, що відповідачі ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 не мешкають у спірному житлі понад один рік поспіль.

В той же час, мотивувальна частина рішення не містить посилання на докази, якими підтверджуються зазначені обставини.

Довідки, надані ЖБК «Автотранспортник-7» та Оболонським управлінням НП в м. Києві щодо відсутності звернень відповідачів із письмовими заявами про перешкоджання користування квартирою АДРЕСА_1 , не підтверджують обставини не проживання відповідача ОСОБА_1 за вказаною адресою понад один рік.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що право користування ОСОБА_1 спірним житлом виникло у відповідності до вимог чинного законодавства, факту не проживання його у спірному житловому приміщенні понад один рік без поважної причини не встановлено, зазначена квартира є єдиним житлом для ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, при цьому задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав відповідача.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зазначених обставин не врахував, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 без поважної причини понад один рік не проживає у спірному житлі, що стало підставою для ухвалення неправильного судового рішення.

В той же час колегія суддів апеляційного суду враховує, що відповідач ОСОБА_3 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 року не оскаржував, погодившись із його висновками, тому підстав для скасування рішення в частині вимог щодо останнього немає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.? 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скаргита скаування рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заявленого позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 рокув частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.