Справа № 136/1670/20
провадження № 2/136/435/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2021 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОС КРЕДИТ" про визнання недійсними окремих частин кредитного договору,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОС КРЕДИТ" (далі - відповідач), з вимогами:

- визнати недійсним пункт 3.2 Договору про надання фінансового кредиту №15491826 від 31.03.2020 укладеного між відповідачем та позивачем.

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами.

31.03.2020 відповідачем було схвалено надання позивачу споживчого кредиту в розмірі 9000,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 4050,00 грн. Під час введенням у дію карантинних обмежень, через погіршення фінансового стану, позивач не зміг вчасно повернути відповідачу кредит, а тому протягом червня-серпня 2020 року ним було сплачено 13167,00 грн. Проте, після внесення позивачем зазначеної суми коштів, на веб-сайті відповідача була зазначена інформація про те, що залишок заборгованості за кредитом у позивача складає 26613,00 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 9000,00 грн; заборгованість по відсотках - 4050,00 грн; залишок заборгованості за штрафні санкції - 13563,00 грн. Отже, раніше внесенні позивачем платежі в сумі 13167,00 грн були зараховані відповідачем на погашення штрафних санкцій, згідно п. 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020. В силу зазначеного пункту, в разі прострочення строку повернення кредиту, з першого дня, що визначений в п. 4.2. Договору, кредит визначається таким, що вийшов у прострочку, а клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції у вигляді нарахування штрафу в розмірі 3% за кожен день прострочки від суми наданого кредиту. Таким чином, визначений відповідачем в оспорюваному пункті Договору розмір штрафу 1095% річних, не відповідає чинному законодавству та засаді справедливості, отже має бути визнаний недійсним.

Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 17.11.2020 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав.

Ухвалами суду від 04.01.2021 та 01.04.2021, на задоволення клопотання представника позивача, забезпечено його участь у засіданні в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 , діючий за довіреністю, позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак був повідомлений про нього належним чином.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані в справі докази, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2020 між сторона ми було укладено Договір про надання фінансового кредиту №15491826, визначено правила кредитування (а.с. 7-16), графік погашення боргу (а.с. 17-18) та ознайомлено позивача з паспортом кредиту (а.с. 19-22). Відповідно до п. 3.1. Договору відповідач зобов`язується надати позивачу кредит у розмірі 9000,00 грн, з оплатою по спадній процентній ставці, що вираховується у графіку п. 3.1.1, а позивач зобов`язується повернути кредит та сплатити передбачені договором проценти. Крім того, згідно п. 3.2. Договору визначено, що у разі прострочення строку повернення кредиту, з першого дня, що визначений в п. 4.2 Договору, кредит визначається таким, що вийшов у прострочку, а клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції у вигляді нарахування штрафу в розмірі 3% за кожен день прострочки від суми наданого кредиту. У свою чергу, згідно змісту п. 4.2. Договору вбачається, що клієнт зобов`язується повністю повернути кредит до 30.04.2020 шляхом зарахування відповідної суми на рахунок відповідача. Сума виданого кредиту, нараховані проценти та/або штрафні санкції за користування кредитом є заборгованістю клієнта за цим Договором (п. 4.4. Договору). Позивачем було сплачено відповідачу суму коштів у розмірі 13167,00 грн, з яких: 06.06.2020 сплачено 6588,00 грн; 05.07.2020 сплачено 3075,00 грн; 04.08.2020 сплачено 3504,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 23-25). Згідно наданої позивачем інформації з веб-сайту відповідача, залишок його заборгованості складає 26613,00 грн, з яких: заборгованість по тілу кредита - 9000,00 грн; заборгованість по відсотках - 4050,00 грн; залишок заборгованості за штрафні санкції - 13563,00 грн; погашена сума основного боргу - 0,00 грн (а.с. 26). Позивачем було укладено з адвокатським бюро "Боченко та Партнери" договір про надання правової допомоги (а.с. 45-46), згідно дотатку якого, вартість підготовки позовної заяви складає 5000,00 грн, а вартість участі адвоката в судовому засіданні складає 2000,00 грн (а.с. 47). Згідно акту прийому-передачі наданих послуг (а.с. 49) та квитанції про оплату правничої допомоги (а.с. 48) виконавцем надано замовнику послуги, які останній оплатив у сумі 7000,00 грн.

Суд встановив, що наявні докази в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які доказують обґрунтування позовних вимог.

Як визначено у ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами відповідача та укласти договір про надання фінансового кредиту, який містить оспорюваний пункт.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Позивачем не оспорюється той факт, що після підписання договору про надання фінансового кредиту ним отримано 31.03.2020 кредитні кошти у розмірі 9000,00 грн.

Водночас позивач стверджує, що внесенні ним платежі в сумі 13167,00 грн були зараховані відповідачем саме на погашення штрафних санкцій, згідно пункту 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020, з чим позивач не погоджується та просить суд визнати такий пункт недійсним, оскільки він не відповідає чинному законодавству та засаді справедливості.

Згідно п. 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020 визначено, що у разі прострочення строку повернення кредиту, з першого дня, що визначений в п. 4.2 Договору, кредит визначається таким, що вийшов у прострочку, а клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції у вигляді нарахування штрафу в розмірі 3% за кожен день прострочки від суми наданого кредиту. У свою чергу, згідно змісту п. 4.2. Договору вбачається, що клієнт зобов`язується повністю повернути кредит до 30.04.2020 шляхом зарахування відповідної суми на рахунок відповідача.

З огляду на вищезазначене, суд не даючи оцінку справедливості, а надаючи оцінку відповідності вимогам чинного законодавства оспорюваного пункту 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020 зауважує, що згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи із змісту умови визначеної у п. 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020 сторони домовились, що у разі прострочення строку повернення кредиту, після 30.04.2020 позивач зобов`язується сплатити штрафні санкції у вигляді нарахування визначеного штрафу за кожен день прострочки від суми наданого кредиту. Дана умова договору вказана чітко та не викликає у суду сумнівів чи двозначного її розуміння та вписана таким чином, аби деталізувати конкретний вид забезпечення виконання зобов`язанні у вигляді неустойки. Однак, за своїм змістом оспорюваний пункт визначає наслідки несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, що у розумінні ч. 3 ст. 549 ЦК України є пенею, а не штрафом. За таких умов, посилання позивача про невідповідність чинному законодавству п. 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020 знаходять свого підтвердження, що було визначено судом.

У силу вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України. У той же час відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд встановив, що відповідачем було недодержано в момент вчинення правочину з позивачем вимог законодавства при формуванні п. 3.2. як окремої частини кредитного договору №15491826 від 31.03.2020. Суд зауважує, що представником відповідача, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 17.11.2020, не наведено обставин, які підлягають з`ясуванню та доказуванню у даній справі та не спростовано доводи позивача.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання недійсним пункт 3.2 Договору про надання фінансового кредиту №15491826 від 31.03.2020 укладеного між відповідачем та позивачем, ґрунтується на нормах діючого законодавства, а тому підлягає задоволенню.

У цілому, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу керується ч. 3 ст. 133 ЦПК України, згідно якої до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати: на професійну правничу допомогу необхідну для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем було укладено з адвокатським бюро "Боченко та Партнери" договір про надання правової допомоги (а.с. 45-46), згідно додатку якого, вартість підготовки позовної заяви складає 5000,00 грн, а вартість участі адвоката в судовому засіданні складає 2000,00 грн (а.с. 47). Згідно акту прийому-передачі наданих послуг (а.с. 49) та квитанції про оплату правничої допомоги (а.с. 48) виконавцем надано замовнику послуги, які останній оплатив у сумі 7000,00 грн.

Згідно із правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Однак, у судовому засіданні, адвокат Боченко П.С. участі не брав, натомість під час слухання справи представником позивача був діючий за довіреністю від 26.04.2021 ОСОБА_2 , що спростовує доводи позивача про виконання адвокатським бюро "Боченко та Партнери" договору про надання правової допомоги, в частині виконання пункту додатку до договору, щодо участі адвоката в судовому засіданні плата за яке складає 2000,00 грн.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Отже, з урахуванням викладених обставин та зазначених норм права, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені ним у зв`язку з розглядом справи на правничу допомогу є обґрунтованою та підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача 5000,00 грн. Також, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, з відповідача на підставі ч. 6 ст. 141 України слід стягнути на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 19, 23, 76-80, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОС КРЕДИТ" (місцезнаходження: вул. Почайнинська, буд. 23, м. Київ, Київська обл., ЄДРПОУ - 39487128) про визнання недійсними окремих частин кредитного договору - задовольнити повністю.

Визнати недійсним пункт 3.2 Договору про надання фінансового кредиту №15491826 від 31.03.2020 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОС КРЕДИТ" на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОС КРЕДИТ" на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 05.05.2021

Суддя Д.Т. Кривенко