Номер провадження: 22-ц/813/2134/21
Номер справи місцевого суду: 520/9084/18
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 57
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суд м. Одеси від 26 червня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

19 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулася з позовною заявою про встановлення сервітуту, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею, 0,0204 га, по АДРЕСА_1 . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31.03.2008 року з домоволодіння АДРЕСА_1 , виділена в натурі частка у розмірі ј, за ОСОБА_4 визнано право власності на самостійний об`єкт нерухомості житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.09.2008 року за ОСОБА_4 визнано право власності на самостійний об`єкт нерухомості житловий будинок літ «Кк», з господарськими спорудами у вигляді літної кухні літ «М», сараю, літ «Н», навісу, літ «Л», що розташовані на земельній ділянці площею 0,0644 га. У червні 2018 року ОСОБА_4 почала проводити будівельні роботи із демонтажу літньої кухні літ. «М», сараю літ. «Н», навісу, літ. «Л» у впритул до стіни житлового будинку позивачки літ. «А», що позбавляє та її доступу для обслуговування стіни власного будинку (т.1, а.с.1-14).

Рішенням Київського районного суд м. Одеси від 26 червня 2020 року (головуючий-суддя Пучкова І.М.) Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту задоволено повністю.

Встановлено постійний та безоплатний сервітут на земельній ділянці, що належить на праві власності ОСОБА_1 , на ширину проходу, необхідного для обслуговування частини житлового будинку літ. «А», для установки будівельних обладнань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту та обслуговування стіни житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (т.2, а.с. 40-43).

07 серпня 2020 року представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив до Київського районного суд м. Одеси апеляційну скаргу на рішення Київського районного суд м. Одеси від 26 червня 2020 року. Апелянт вважає вказане рішення таким що оскаржуване рішення ухвалено при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи, неправильній оцінці доказів та порушенні процесуальних норм. Звертає увагу апеляційного суду, що умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреб власника або землекористувача в інший спосіб, а також вжиття особою, яка вимагає такого встановлення вжиття заходів щодо встановлення такого сервітуту за домовленістю із власником відповідної земельної ділянки, втім незважаючи на неодноразове наголошення відповідачем на вищенаведених положеннях, суд першої інстанції відповідні доводи проігнорував. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції було призначено одну експертизу, а проведено дві. Окрім того, висновки експерта щодо огляду земельної ділянки є суперечливими, оскільки не відповідають інформації щодо зазначеної нерухомості, що міститься у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Апелянт також наполягає на пропуску позивачем строку позовної давності, зважаючи на те, що з липня 2007 року по травень 2008 року у позивача питань щодо необхідності обслуговування стіни житлового будинку АДРЕСА_1 не виникало. На підставі наведеного просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (т.2, а.с.47-57).

05.01.2021 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що факт незаконного будівництва зафіксований у приписі ДАБК ОМР від 06.07.2018 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 30.11.2019 року з метою забезпечення позову заборонено ОСОБА_1 проведення будівельних робіт на земельній ділянці по АДРЕСА_3 на ширину проходу, необхідного для обслуговування частини будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 . Так позивач зазначає, що дії відповідачки ОСОБА_1 свідчать про порушення принципу добросусідства та добросовісності. На думку позивача встановивши відсутність у позивача іншої можливості здійснювати догляд за належними їй на праві власності жилими та нежилими будівлями, суд обґрунтовано задовольнити позов, оскільки запропоновані експертом умови земельного сервітуту є прийнятними для обох сторін. Відповідач не надала будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач має можливість здійснювати обслуговування нерухомого майна у інший менш обтяжливий для неї спосіб, ніж запропонований експертом. Крім того, відмова відповідача на встановлення земельного сервітуту фактично позбавляє позивача можливості здійснювати догляд за будівлями та їх поточний ремонт для своєчасного підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструктивних елементів будівель. Позивач зазначає, що посилання апелянта на правову позицію, викладену в постанові ВС КГС від 20.11.2018 року по справі № 920/1121/17 не заслуговує на увагу з огляду на протиправну поведінку відповідача та неможливість досягнути добровільної згоди з відповідачем щодо порядку надання у користування земельної ділянки для обслуговування частини будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 . Тому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 15.04.2021 року представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 заперечували проти апеляційної скарги.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не може забезпечити обслуговування та підтримання у належному стані тильної стіни житлового будинку, літ. «А», що розташований по АДРЕСА_1 , яка їй належить без виділення земельної ділянки для обслуговування або встановлення земельного сервітуту, тому суд прийшов до висновку встановити постійний, безоплатний земельний сервітут, який необхідний для обслуговування частини житлового будинку літ. «А», для установки будівельних обладнань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту та обслуговування стіни житлового будинку АДРЕСА_2 .При цьому суд зазначив, що посилання відповідача щодо пропуску позивачкою строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки позивачка звернулася до суду після того, як у червні 2018 року ОСОБА_4 почала проводити будівельні роботи впритул до стіні її житлового будинку, чим позбавила її доступу для обслуговування стіни власного будинку, тому вона 19.07.2018 року і звернулась з позовною заявою до суду.

Апеляційний суд погоджується з висновку суду першої інстанції та, відхиляючи доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи та оцінка апеляційного суд

Як вбачається з матеріалів справи, правильно було встановлено судом першої інстанції та не оспорювалось сторонами в процесі розгляду справи на підставі договору 1230 від 22.12.2006 року про поділ нерухомого майна, державний реєстратор приватний нотаріус ОМНО Тітаренко О.С., ОСОБА_3 належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 , що вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а.с. 4).

На підставі державного акту серії ЯГ № 951639, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,0204 га, по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 135).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31.03.2008 року позов ОСОБА_4 задоволено, виділено з домоволодіння АДРЕСА_1 , в натурі ј частину будинку, та за ОСОБА_4 визнано право власності на самостійний об`єкт нерухомості житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , припинене право спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на зазначений будинок.

Додатковим рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.09.2008 року за ОСОБА_4 визнано право власності на самостійний об`єкт нерухомості житловий будинок літ «Кк», з господарськими спорудами у вигляді літної кухні, літ «М», сараю, літ «Н», навісу, літ «Л», що розташовані на земельній ділянці, площею 0,0644 га. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.02.2011 року додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.09.2008 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 про визнання права власності на житловий будинок літ. «Кк», загальною площею 272, 1 кв.м., в тому числі, житловою площею 101,0 кв.м., відмовлено (т. 1, а.с. 9-10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла та залишила на ім`я своєї дочки ОСОБА_1 заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 06.09.1997 року, зареєстрований у реєстрі за № 7-1966 (т. 2, а.с. 56).

29.03.2019 року за заявою позивача до участі у справі було залучено правонаступника позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку № 136/2019 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 03.12.2019 року, неможливо забезпечити обслуговування та підтримання у належному стані тильної стіни житлового будинку за літ. «А», що розташований по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , без виділення земельної ділянки для обслуговування або встановлення земельного сервітуту. Розмір земельної ділянки, що є необхідною для обслуговування та підтримання у належному стані тильної стіни житлового будинку літ. «А», що розташований по АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 , становить -7.1 м кв.; для обслуговування та підтримання у належному стані тильної стіни житлового будинку за літ. «А», що розташований по АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 , необхідно виконати наступні будівельні роботи: обштукатурити та виконати оздоблювані роботи, облаштувати вимощення по периметру стіни, яке повинне щільно примикати до цоколя будівлі, при цьому похил вимощення повинен бути не менше ніж 1% і не більше ніж 10% (т. 1, а.с. 205-211).

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не може забезпечити обслуговування та підтримання у належному стані тильної стіни житлового будинку, літ. «А», що розташований по АДРЕСА_1 , яка їй належить без виділення земельної ділянки для обслуговування або встановлення земельного сервітуту.

Згідно зі ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) . Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Відповідно до п. п. а, ж ч. 1 ст. 99 Земельного кодексу України, власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

Згідно з ч. 1,2 ч. 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За положеннями ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначаються частиною 2 вказаної статті. При цьому, передбачені положеннями цієї статті способи захисту не є вичерпними.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У статті 124 Конституції України у редакції на час звернення позивачів до суду передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп зазначено, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього Рішення).

Єдине обмеження, встановлене Конституцією України, полягає у прямій вказівці закону про обов`язковий досудовий порядок урегулювання такого спору.

Разом із тим відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09 липня 2002 року у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. У разі відсутності такої вказівки будь-які обмеження доступу до суду є недопустимими і суперечать як міжнародним зобов`язанням України, яка ратифікувала Конвенцію, так і конституційним засадам

Вказана позиція висловлена ВП ВС в постановах від 13.10.2020 року в справі № 683/351/16-ц, в справі № 695/2665/16-ц, від 12.01.2021 року в справі № 127/21764/17.

За обставинами даної справи позивач звернувся до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту. Справа була прийнята до розгляду судом першої інстанції за розглянута по суті в межах заявлених позовних вимог з врахуванням заперечень сторін. З матеріалів справи вбачається, що сторони впродовж тривалого періоду часу володіють сусідніми житловими будинками. Доказів на підтвердження того, що в процесі розгляду справи сторонами була досягнута згода щодо встановлення сервітуту, до суду надано не було. Враховуючи наведене, оскільки особа не позбавлена права на звернення безпосередньо до суду за вирішенням спору, в тому числі що стосується категорії спору в даній справі, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо обов`язкового вжиття заходів досудового врегулювання спору.

Посилання апелянта щодо пропуску строку позовної давності також відхиляються апеляційним судом з огляду на таке. В матеріалах справи міститься припис Управління архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 06.07.2018 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, відповідно до якого встановлено, що під час виїзду за адресою: АДРЕСА_3 було виявлено будівельні роботи з демонтажу літньої кухні літ. «М», сараю літ. «Н» навісу літ. «Л», та виконуються земельні роботи та будівельні роботи влаштування воріт замість частини огорожі земельної ділянки. При цьому було зафіксовано, що дозвільну документацію на виконання підготовчих або будівельних робіт на момент перевірки надано не було. А тому посадова особа зобов`язала у встановлений строк набути право на виконання підготовчих та будівельних робіт (т. 1, а.с. 7-8). Позивач, як на підставу звернення до суду з відповідним позовом, посилалася на те, що відповідач ОСОБА_4 у червні 2018 року почала проводити будівельні роботи із демонтажу літньої кухні, однак будівництво здійснюється впритул до стіни житлового будинку позивачки, що позбавляє її доступу для обслуговування стіни власного дому.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач звернулась до суду з позовом 19.07.2018 року. Враховуючи наведене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що позивачкою не було пропущено строк позовної давності, оскільки позивачка звернулася до суду після того, як у червні 2018 року ОСОБА_4 почала проводити будівельні роботи впритул до стіні її житлового будинку, чим позбавила її доступу для обслуговування стіни власного будинку.

Інші доводи апеляційної скарги в цілому дублюють доводи відповідача в суді першої інстанції, зводяться до формальних зауважень та не впливають на вирішення справи по суті заявлених вимог.

Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Апелянту був наданий доступ до суду апеляційної інстанції та оскаржуване рішення було переглянуто в межах доводів апеляційної скарги.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, а правильне рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суд м. Одеси від 26 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

15.04.2021 року м. Одеса