П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 562/1784/19

Провадження № 22-ц/4815/501/21

Головуючий у Здолбунівському районному суді

Рівненської області: суддя Ковалик Ю.А.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 12 год. 37 хв. 05 січня 2021 року у м. Здолбунів

Рівненської області

Повний текст ухвали складено: 15 січня 2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Януля Віктора Степановича на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Здолбунівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); про звільнення майна з-під арешту та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Державний реєстратор Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області Чернацька Оксана Володимирівна; ОСОБА_4 ; про визнання права власності і скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту. Мотивуючи вимоги, вказувалося про належність на праві власності її померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 батькові ОСОБА_5 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Після смерті батька позивач прийняла спадщину, що відкрилася. 31 жовтня 2017 року з інформаційної довідки їй стало відомо про зареєстровану заборону на відчуження житлового будинку. Арешт на майно накладався щодо її колишнього чоловіка - ОСОБА_1 як титульного власника будинку АДРЕСА_1 . Між тим, вважає, що відповідач будь-яких юридичних прав чи обов`язків стосовно спірного житлового будинку, який був власністю ОСОБА_5 , не має. Оскільки цей факт перешкоджає позивачу зареєструвати за собою спадкові права, тому державним виконавцем Здолбунівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Здолбунівський РВ ДВС) обтяження застосоване помилково.

У вересні 2019 року відповідач, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 , пред`явив зустрічний позов, де просив визнати за ним право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на цей об`єкт нерухомого майна. ОСОБА_1 посилався на те, що 19 серпня 2001 року між сторонами зареєстровано шлюбні відносини, які згодом розірвано. Сім`я мешкала у спірному житловому будинку, де він здійснив за власний рахунок і з застосуванням фізичної праці добудову веранди, збудував господарську будівлю, піднавіси, встановив огорожу та облаштував свердловину. З урахуванням наведеного вважав, що набув право на ј частину будинку.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року вимоги зустрічного позову об`єднані з первісним позовом в одне провадження.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 січня 2021 року провадження у справі за зустрічним позовом в частині вимоги про скасування державної реєстрації ѕ частини у праві власності ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 закрито.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 січня 2021 року ОСОБА_2 відмовлено в позові до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Здолбунівський РВ ДВС; про звільнення майна з-під арешту.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: державний реєстратор Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області Чернацька О.В., ОСОБА_4 ; про визнання права власності і скасування державної власності залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, які полягали у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що за час їхнього спільного проживання у зареєстрованому шлюбі протягом 2014-2016 років заявником було виконано певні роботи з добудови, покращення, ремонту житлового будинку АДРЕСА_1 . Вважав, що ним було добудовано веранду розміром 4, 16 м Х 12, 05 м, куди було витрачено сумарно 42 287 гривень; хлів (сарай), де витрачено 26 875 гривень; здійснено ремонт літньої кухні на суму 5 500 гривень; побудовано піднавіс розміром 7 м Х 4 м на суму 2 300 гривень; добудовано хлів (сарай), на що витрачено 5 200 гривень; побудовано туалет, куди було затрачено 1 000 гривень; огорожу (металева сітка) на суму 1 000 гривень; огорожу (дерев`яну) - 7 200 гривень; проведено роботи, за що оплачено 1 500 гривень; встановлено вікна в будинку на суму 31 228 гривень. Сумарно понесені витрати склали 122 740 гривень, а висновком судово-будівельної експертизи вартість робіт і матеріалів становить 333 005 гривень.

Судом не звернуто увагу на те, що факт виконання зазначених робіт підтверджено довідкою Будеразької сільської ради Здолбунівського району, показаннями свідків, висновком експерта, а також частковим визнанням цих обставин позивачем. При цьому накладення державним виконавцем оспорюваного арешту на частину житлового будинку пов`язане саме із неповерненням ОСОБА_1 кредитних коштів, отриманих ним в інтересах сім`ї і які використані на перелічені будівельно-ремонтні роботи.

Тому, на його думку, сам факт реєстрації усього житлового будинку за ОСОБА_5 суперечить обставинам справи та положенням ст.ст. 331, 355, 368, 372, 392 ЦК України, що свідчить про хибне незастосування судом норм матеріального права.

Крім того, заявником оспорюється реєстрація за ОСОБА_5 права власності на ј частину спірного житлового будинку. Вважає, що при її проведенні не додержано ст.ст. 18, 20, 22, 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". На момент здійснення реєстрації була чинною оспорювана постанова державного виконавця про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , сама по собі наявність якої не давала права державному реєстратору здійснювати будь-які дії щодо реєстрації права власності. На момент реєстрації ОСОБА_5 уже помер, що виключало реєстрацію за ним правового титулу. Також був відсутній правовстановлювальний документ на майно, адже право власності на житловий будинок мав не лише він, але й заявник, ОСОБА_2 та її мати.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати, постановивши нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також скасувати держану реєстрацію права власності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ј частину спірного будинку, проведену державним реєстратором Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області Чернацькою О.В., рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47283933 від 10.06.2019.

У поданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому посилалася на правильність висновків суду про те, що спірний житловий будинок належав її покійному батькові, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому відповідач не має права претендувати на правовий титул за собою, оскільки спірна нерухомість не є спільною сумісною власністю подружжя. Також вірно вказано, що він не позбавлений права вимагати відшкодування затрачених ним коштів на будівельно-ремонтні роботи. Вважає, що будь-яких угод між сторонами з приводу створення спільної власності не укладалося, як не існувало таких правочинів і з ОСОБА_5 .

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності, то, на думку позивача, суд обґрунтовано відмовив у її задоволенні через те, що ця реєстрація не порушує прав відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення зустрічного позову, адже ОСОБА_3 брав участь у ремонтно-будівельних роботах житлового будинку АДРЕСА_1 , однак цей будинок належав на праві власності ОСОБА_5 . Оскільки будь-якої угоди з приводу створення спільної власності на майно між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладено не було, тому відповідач вправі вимагати не визнання за собою права власності на ј частину житлового будинку, а відшкодування понесених витрат на будівельно-ремонтні роботи.

Щодо вимоги відповідача про часткове скасування державної реєстрації права власності, то в її задоволенні також відмовлено з огляду на відсутність у нього суб`єктивного цивільного права, яке є порушеним і підлягає судовому захисту.

Як з`ясовано судом, і ці обставини видно з виписки з погосподарської книги №2 Будеразької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області №446 від 15.04.2019, відповідно до особового рахунку НОМЕР_2 житловий будинок АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Будеразької сільської ради 16.12.2017 (т. 1, а.с. 9).

19 серпня 2001 року між ОСОБА_1 і позивачем зареєстровано шлюбні відносини, які в подальшому, 26 лютого 2019 року, між ними розірвано на підставі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області (т. 1, а.с. 14).

Згодом, 02 липня 2008 року, Здолбунівською районною державною нотаріальною конторою Рівненської області дане обтяження зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, де його об`єктом визначено житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 18).

Вважаючи, що накладений 20 червня 2008 року постановою державного виконавця Здолбунівського РВ ДВС арешт на майно та оголошення заборони на його відчуження, що належить ОСОБА_1 , на підставі якого зареєстровано обтяжено це майно шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , порушує права ОСОБА_2 як спадкоємця померлого ОСОБА_5 , у червні 2019 року до суду звернулася позивач із позовом про звільнення майна з-під арешту.

Заперечуючи проти позову, у вересні 2019 року відповідач пред`явив зустрічний позов про визнання за ним права власності на ј частину зазначеного житлового будинку і скасування державної реєстрації.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні справи до застосування не підлягають норми матеріального права, на яких наполягав відповідач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що протягом 2014-2016 років ОСОБА_1 було виконано ремонтно-будівельні роботи у житловому будинку АДРЕСА_1 , то ці факти судом не спростовувалися і їх підтверджено відповідними перевіреними та дослідженими доказами у їх сукупності.

Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 328, ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 4 своєї постанови №7 від 04.10.1991 (зі змінами) "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", вбачається, що інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю тощо) і підсобних приміщень.

Між тим, будь-якого правочину в письмовій формі, який би обумовлював можливість виникнення у ОСОБА_1 права власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 , позивачем надано не було, матеріали справи не містять, а судом не було здобуто.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому не можна погодитися і з аргументами заявника про незастосування судом попередньої інстанції норм матеріального права, які підлягали до застосування.

Спростовуються обставинами справи та вимогами закону покликання ОСОБА_1 про незаконність державної реєстрації за ОСОБА_5 права власності на ј частину спірного житлового будинку. Так, заявник вважає, що при її проведенні державним реєстратором порушено ст.ст. 18, 20, 22, 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги і в цій частині, колегія суддів бере до уваги, що з огляду на відсутність законних підстав для судового захисту суб`єктивні цивільні права ОСОБА_1 не є порушеними, їх не можна вважати такими, що не визнаються, чи що вони оспорюються.

Стаття 16 ЦК України визначає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, а також встановлює належні способи їх захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У Рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначав, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у Рішенні, ефективний засіб - це запобігання тому, що відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (Рішення від 17 липня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду. Заперечення ОСОБА_1 очевидних обставин не спростовує правильності висновків суду.

Неспроможними з правової точки зору є покликання на недодержання судом норм процесуального права. Так, згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проте будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів боржником надано не було, матеріали справи не містять, а судом не було здобуто.

Не встановлено апеляційним судом підстав для застосування норми ч. 3 ст. 376 ЦПК України, де наведено повний і вичерпний перелік обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

Решта доводів апеляційної скарги також є необґрунтованими і колегією суддів відхиляються.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Януля Віктора Степановича залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 січня 2021 року в оскаржуваній частині- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 11.05.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

С.С.Шимків