Єдиний унікальний номер 235/8104/20
Номер провадження 22-ц/804/863/21

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.В., Папоян В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

представника позивача Департаменту патрульної поліції Лукіної А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 грудня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення вартості предметів однострою особистого користування (суддя першої інстанції Бородавка К.П.),-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, у розмірі 1 715 грн. 68 коп.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 30 червня 2020 року № 455 о/с ОСОБА_1 , який займав посаду інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, з 07 липня 2020 року звільнений зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію». Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію»). За приписами п. 10 розділу V Порядку забезпечення поліцейських одностроєм (у мирний час), затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 вересня 2017 року № 772, відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, здійснюється з урахуванням термінів його експлуатації та у випадку втрати, пошкодження та/або звільнення поліцейського зі служби, крім іншого, за власним бажанням. Враховуючи наведені положення, а також те, що відповідач звільнений зі служби за власним бажанням, ним повинна відшкодовуватись вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, а відтак відповідач має обов`язок відшкодувати вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких на час звільнення не закінчився в сумі 1 715 грн. 68 коп.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення вартості предметів однострою особистого користування.

В апеляційній скарзі позивач Департамент патрульної поліції, не погоджуючись з висновками суду, просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час прийняття оскаржуваної ухвали судом не враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц за позовом військової частини до військовослужбовця про стягнення вартості речового забезпечення, на думку скаржника по аналогічній справі, про те, що спір має приватно-правовий характер.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 19 КАС України скаржник наголошує, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, тобто у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій. До адміністративної юрисдикції належать справи, які виникають зі спору між суб`єктами суспільних відносин стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений здійснювати управлінські функції щодо інших суб`єктів, а ці суб`єкти зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Відповідно участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового, однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим. У випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказаних публічно-владних управлінських функцій (щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору), то такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України необхідних ознак публічно-правового спору.

Апелянт звертає увагу, що підставою звернення до суду у даній справі є те, що відповідач має грошову заборгованість перед позивачем за предмети однострою, строк експлуатації яких не закінчився, оскільки відповідно до п. 10 розділу V Порядку забезпечення поліцейських одностроєм (у мирний час), затвердженого наказом МВС України від 12 вересня 2017 року № 772, відрахування з грошового забезпечення поліцейського здійснюються виключно за його письмової згоди, відсутність якої зумовила неможливість здійснення такого відрахування з нарахованого відповідачу при звільненні грошового забезпечення для проведення повного взаєморозрахунку. Таким чином, на думку скаржника, правовідносини між сторонами у цій справі не є пов`язаними з виконанням будь-якою стороною публічно-владних управлінських функцій, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень та не стосуються оскарження дій останнього. Також спір не підпадає під дію п. 5 ч. 4 ст. 46 КАС України, оскільки стосується стягнення з відповідача суми заборгованості у вигляді грошових коштів. З огляду на вказане, скаржник підсумовує, що даний спір є приватноправовим та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідачем ОСОБА_1 письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача Департаменту патрульної поліції Лукіна А.А. підтримала доводи апеляційної скарги, просила скасувати ухвалу Красноармійського міськрайонного суду від 15 грудня 2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Відповідач ОСОБА_1 не з`явився у судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 , явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір між позивачем та відповідачем виник після звільнення останнього з публічної служби, однак у зв`язку із вирішенням питань, що стосуються її проходження та припинення, тому спір має розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України (ч. 4 ст. 5 КАС України).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Зазначеною нормою права прямо передбачено, що служба в поліції є публічною службою.

З позовної заяви Департаменту патрульної поліції вбачається, що відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 30 червня 2020 року № 455о/с ОСОБА_1 , який займав посаду інспектора взводу № 2 роти 1 батальйону № 2 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, з 07 липня 2020 року звільнений зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про національну поліцію».

Сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 1 715 грн. 68 коп.

Механізм забезпечення поліцейських одностроєм згідно з нормами належного однострою поліцейських (у мирний час), організацію його використання, визначає Порядок забезпечення поліцейських одностроєм (у мирний час), затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 12 вересня 2017 року.

Згідно пункту 10 Розділу V вказаного Порядку відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, здійснюється з урахуванням термінів його експлуатації та у випадках втрати, пошкодження та/або звільнення поліцейського зі служби, крім іншого, за власним бажанням. Відрахування з грошового забезпечення поліцейського здійснюються виключно за його письмової згоди або в судовому порядку.

Наведене свідчить про те, що спір фактично виник між суб`єктом владних повноважень та особою, яка проходила службу в поліції, а отже, є публічно-правовим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції, врахувавши, що правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає спеціальний нормативно-правовий акт Закон України «Про Національну поліцію», ст. 59 якого визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про те, що подана позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та у зв`язку з цим правомірно відмовив у відкритті провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин є приватноправовим, підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства не заслуговують на увагу враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц та постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, в якій зазначено про відступ від раніше висловленої правової позиції у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17 в аналогічних спорах, зробила наступні висновки.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів ст. 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

З огляду на вищезазначені вимоги закону, указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18) зроблено висновок, що «у разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18 та від 12 грудня 2018 року в справі № 14-481цс18 і підстав для відступу від вказаної правової позиції не вбачається».

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують її законності та обґрунтованості. Підстав для її скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Оскаржувана ухвала відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції та залишення без змін ухвали суду.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд своїм рішенням апеляційну скаргу позивача залишив без задоволення, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.В. Агєєв

В.В. Папоян