ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 травня 2021 року

м. Харків

справа № 639/8538/19

провадження № 22-ц/818/1356/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Кругової С.С.,

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Товариство з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Ії Володимирівни про визнання договору недійсним, визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса щодо державної реєстрації нерухомого майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 листопада 2020 року, ухвалене суддею Якуша Н.М., в залі суду в .м Харкові, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28.07.2006 року між позивачем та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №6/4/32/2006/840-К/12, відповідно до якого банк надав їй кредит в розмірі 21 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту до 25.07.2036 року. Зазначили, що весь час позивач намагалась сумлінно виконувати умови договору, проте, у зв`язку з фінансовою кризою вона не змогла виконати взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, про що повідомила працівників банку. Незважаючи на це, співробітники банку повідомили, що борг їй потрібно сплачувати за будь-яких обставин. 10 липня 2014 року Київський районний суд м. Харкова виніс рішення у справі №640/8183/14-, відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №6/4/32/2006/840-К/12 від 28.07.2006 року в розмірі 307 308,13 звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки №6/4/33/2007/980-1/463 від 04.12.2007 року, а саме нерухоме майно: однокімнатна ізольована квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2006 року, шляхом його продажу ПАТ КБ «Надра» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна будь-якій особі покупцеві на умовах та в порядку, викладеному в ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Зазначили, що про факт розгляду справи позивача повідомлено не було, участі в розгляді вона не приймала. Згодом позивач отримала лист від 06.09.2019 року від Пат КБ «Надра» з Додатком №2 до Договору №6/4/32/2006/840-К/12 купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 06.09.2019 року. Відповідно до цього листа позивача повідомлено про факт укладення між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Легіон Агро» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно листа вимоги ТОВ «Легіон Агро», підписаної директором ОСОБА_3 заборгованість позивача складає 33 740,48 дол. США. При цьому, відповідно до рішення Київського районного суду від 04.08.2014 року за позовом ПАТ КБ «Надра» до позивача та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості вирішено стягнути з них солідарно на користь ПАТ КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором №6/4/32/2006/840-К/12 від 28.07.2006 року в сумі 22054,88 доларів США та 54348,01 грн., а також судовий збір. Про дане судове рішення позивач не була обізнана та продовжувала виконувати обов`язки боржника за кредитним договором, сплативши з 13.11.2014 року по 27.06.2019 року грошові кошти в розмірі 141 647,93 грн. Враховуючи наведене, розмір нібито наявної заборгованості відносно якої відбулася цесія, перевищує визначений судом розмір заборгованості більш ніж на 30%. З наведеного випливає, що продаж прав вимоги істотно порушує як її права так і встановлені законом вимоги. Також, ПН КМНО Антиповою І.В. 06.09.2019 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень №48567651, на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, відповідно до якого новим іпотеко держателем є ТОВ «Легіон Агро».

У зв`язку із чим позивач просила суд визнати недійсним Договір №6/4/32/2006/840-К/12 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 09.09.2019 року за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Легіон Агро» та ПАТ КБ «Надра», визнати протиправним та скасувати рішення КМНО Антипової І.В. про державну реєстрацію прав їх обтяжень індексний номер 48567651 від 06.09.2019 року на квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «Легіон Агро».

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 10 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі посилається на ті ж самі обставини, що викладені у позовній заяві. Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що договір №6/4/32/2006/840-К/12 купівлі-продажу (відступлення) права вимоги від 06.09.2019 року за кредитним правочином є відступлення права вимоги (цесією), який є предметом регулювання ст. 512,514 ЦК України, а не договором факторингу, як помилково вважає позивач є передчасним. Судом першої інстанції не було досліджено та не надано оцінку зібраним у справі доказам, а саме суд не дослідив умови спірного договору, не надав оцінку тій обставині, що розмір грошової вимоги, яка була відступлена за спірним договором шляхом купівлі-продажу перевищував ціну її відступлення, та не перевіривши що за спірним договором ТОВ «Легіон Агро» як новий кредитор фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором. Крім того, не проаналізувавши всі умови договору та обставин справи, суд не встановив мети укладення укладання цього договору з урахуванням тієї обставини, що спірний договір був укладено на стадії ліквідації банку відповідно до Закону України «Про систему гарантуванням вкладів фізичних осіб». Вказує на те, що судом не було враховано, що приймаючи рішення від 06.09.2019 року про державну реєстрацію прав та обтяжень № 48567651 на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, відповідно до якого новим іпотекодержателем є ТОВ «Легіон Агро», приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. порушені права позивача.

Представник ТОВ «Легіон Агро» надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. Вказує, що доводи позивача про відсутність ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог пред`явленого позову, оскільки право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до товариства за договором купівлі-продажу прав вимоги не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії, тому така ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не договорів купівлі-продажу прав вимоги, які оспорюються позивачем. Також вказує, що твердження позивача стосовно того, що сторонами договору була здійснена операція з фінансовими активами, яка підлягає під ознаки договору факторингу не є спроможними. Між сторонами виникли правовідносини за договором купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовується положення про відступлення права вимоги (цесії).

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір відступлення права вимоги між ПАТ «Комерційний банк «Надра», як кредитором, та ТОВ «Легіон Агро», як новим кредитором, укладено із дотриманням норм закону, і позивачем з огляду на положення ст. 512, 514 ЦК України для застосування такого способу захисту, як визнання спірного правочину недійсним, не доведено порушення, невизнання або оспорювання цим договором його суб`єктивного права. Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутні підстави для визнання протиправною проведеної реєстрації прав та їх обтяжень за ТОВ «Легіон АГРО».

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.07.2006 року між позивачем та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №6/4/32/2006/840-К/12, відповідно до якого банк надав їй кредит в розмірі 21 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту до 25.07.2036 року.

Для забезпечення належного виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки № 6/4/32/2006/840-П/14 від 28.07.2006р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 , відповідно до п. 1.2. якого поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором повністю ( чи у будь-якій частині) як від позичальник та поручителя разом, так і від кожного окремо. Згідно п 1.3. договору поруки відповідальність поручителя виникає у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язань так і при невиконанні зобов`язань в цілому.

Відповідно до заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2014 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму заборгованості за кредитним договором №6/4/32/2006/840-К12 від 28.07.2006 року у сумі 22054,88 ( двадцять дві тисячі п`ятдесят чотири долари 88 центів) доларів США та 54348, 01 грн. ( п`ятдесят чотири тисячі триста сорок вісім гривень 01 коп.) Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3073,08 грн. по 1536,54 грн. з кожного відповідача.

Зазначене судове рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку, про що сторони не заперечували.

Встановлено, що за результатами відкритих електронних торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2019-06-30-000180-b від 12 серпня 2019 року між ПАТ «КБ Надра» та ТОВ «Легіон АРГО», як новим кредитором, укладено Договір № 6/4/32/2006/840-К/12 купівлі-продажу (про відступлення прав вимог за кредитним договором).

06.09.2019 року між ТОВ «Легіон Агро» та ПАТ «КБ Надра» було укладено Договір №6/4/32/2006/840-К/12 купівлі-продажу прав вимоги та Договір про відступлення прав за договором іпотеки, за яким ПАТ КБ «Надра» відступило на користь ТОВ «Легіон Агро» права вимоги за кредитним договором №6/4/32/2006/840-К/12 від 28.07.2006 року, Договором іпотеки №6/4/32/2006/980-І/13 від 28.07.2006 року та Договором поруки №6/4/32/2006/840-П/14 від 28.07.2006 року.

Відповідно до п.1.1 Договору сторони цим погоджуються, що за своєю правовою природою даний Договір є правочином з купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, визначених в цьому Договорі, Первісним кредитором Новому кредитору.

Відповідно до п. 1.2 Договорів Сторони цим визнають, що жодне з положень цього Договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього Договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням Банку новим Кредитором.

Згідно п. 1.3 Договору Сторони цим безвідклично відмовляються від будь-яких своїх претензій, які можуть виникнути у майбутньому, стосовно правової природи цього Договору (а.с.17).

Відповідно до п. 4.1 Договору сторони домовились, що новий кредитор сплачує Первісному кредитору ціну продажу, відповідно до протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем якого визнано Нового Кредитора, а саме 208000,00, без ПДВ. Узгоджено, що зазначена ціна договору сплачено Новим кредитором Первісному кредитору у повному обсязі до моменту укладання цього Договору.

Згідно з Реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, який є Додатком №1 до Договору про відступлення прав вимоги від 06.09.2019, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором, право вимоги якої ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «Легіон Агро», складає 33740,48 дол. США (еквівалент 853993,12 грн.) Ця сума включає:

1) 16938,89 дол. США (еквівалент 428734,13 грн.) - основний борг;

2) 9401,07 дол. США (еквівалент 237947,09 грн.) - відсотки;

3) 3430,78 дол. США (еквівалент 86835,24 грн.) - комісія;

4) 3969,74 дол. США (еквівалент 100476,66 грн.) - пеня.

Судом також встановлено, що 19.09.2019 року від ТОВ «Легіон Агро» на адресу позивальника та застоводавця ОСОБА_4 , було направлено вимогу про погашення заборгованості та лист-повідомлення про заміну кредитора, однак позичальником, іпотекодавцем та поручителем вимоги виконано не було.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12, 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України).

До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (частина п`ята статті 655 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

За загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

У той же час процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені статтею 46 спеціального Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо.

Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.

При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Для проведення відкритих торгів на підставі договору може залучатися організатор торгів - юридична особа, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги (стаття 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції, яка діяла до 21 листопада 2016 року), було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 листопада 2016 року № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)».

Договір відступлення прав вимоги було укладено 06 вересня 2019 року між ПАТ «КБ «Надра» (який перебуває в стані ліквідації) та ТОВ «Легіон Агро» за результатами проведення 12 серпня 2019 року електронних торгів з продажу активів банку, що ліквідується.

Згідно пункту 1.2 договору про відступлення права вимоги від 06 вересня 2019 року його сторони визначили, що жодне з положень цього договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку новим кредитором.

Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України 04 червня 2015 року банківської ліцензії ПАТ «КБ «Надра», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги ПАТ «КБ «Надра» законодавством не визначені.

Відповідач не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 295/3588/14-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 910/4816/18.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що при укладенні спірного договору сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України та зазначений договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Суд не може погодитись з доводами позивача, що фактично між сторонами укладено договір факторингу, тоді як ТОВ "Легіон АГРО" не є ні Банком ні фінансовою установою, у зв`язку з чим спірні договори є недійсними, з огляду на наступне.

За умовами договору про відступлення прав вимоги, права кредитора за Основним договором переходять до нового кредитора відповідно до цього Договору у обсязі та на умова які існують на момент відступлення права вимоги. До нового кредитора не переходить право і нарахування процентів за користування Боржниками кредитними коштами та право на здійснені договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржника, що надані Банку відповідно до умов Основного договору.

Якщо боржник не згоден з вказаним в договорі розміром заборгованості, він має право дане питання вирішувати з новим кредитором, доказуючи свій розмір заборгованості. Ця обставина не є підставою для визнання спірного договору недійсним.

При цьому не слід ототожнювати дійсність вимоги лише з розміром боргу по договору, відносно якого така вимога відступається, що є помилковим.

Обов`язковим аспектом щодо дійсності вимоги є підставність виникнення вимоги (ст.11 ЦК України), як елементу зобов`язального правовідношення (ст.502 ЦК України) на момент відступлення та підтвердження вимоги відповідними доказами.

Так, договором від 06 вересня 2019 року № 6/4/32/2006/840-К/12 було відступлено право вимоги за кредитним договором, укладеними ОСОБА_1 з ВАТ КБ «Надра», Договором іпотеки №6/4/32/2006/980-І/13 від 28.07.2006 року та Договором поруки №6/4/32/2006/840-П/14 від 28.07.2006 року і позивачем не надано доказів, що зобов`язання за цими договорами у повному обсязі виконані належним чином і є припиненими.

Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданої вимоги, її правомірність презюмується.

Крім того, законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 19 лютого 2020 року № 61-21697св19.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «Легіон АГРО», то колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що 06 вересня 2019 року о 19:53:51 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 4856751, іпотекодержателем визначено ТОВ «Легіон АГРО».

Підставою для виникнення цього запису є наявний договір іпотеки, серія та номер 2311, виданий 28.07.2006 року та договір про відступлення прав за договором іпотеки серія та номер 724.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання недійсним Договору № 6/4/32/2006/840-К/12 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 06.09.2019 року за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Легіон Агро» та ПАТ КБ «Надра», а вимога про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру є похідною, то вона також не підлягає задоволенню.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

С.С. Кругова