ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4218/21 Справа № 208/7617/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Деркач Н.М.,

суддів: Демченко Е.Л., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно і поділ майна подружжя (а.с. 1-18).

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що з 25 червня 2016 року перебували з відповідачем в зареєстрованому шлюбі та мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу придбали автомобіль «Toyota Avensis», 2006 року випуску, який було оформлено та зареєстровано на відповідача. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 липня 2020 року шлюб було розірвано. В добровільному порядку питання поділу майна подружжя не вирішено.

У зв`язку з чим, просила суд визнати легковий автомобіль «Toyota Avensis», 2006 року випуску, спільним майном подружжя і в порядку його поділу стягнути з відповідача належну їй грошову компенсацію 1/2 ринкової вартості вказаного автомобіля у розмірі 99 923 грн. 50 коп. та понесені нею судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 автомобіль «Toyota Avensis», 2006 року випуску, седан, об`єм двигуна 1794 куб. см., який був придбаний 22 січня 2020 року та зареєстрований на відповідача. В порядку розподілу вказаного спільного майна подружжя виділено в натурі ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на вказаний автомобіль. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , в порядку сплати частини компенсації, поділеного спільного майна подружжя, зокрема, частину вартості виділеного відповідачу автомобіля в сумі 75 964 грн. 28 коп., а також сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 999 грн. 23 коп.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.62-65).

Не погодившись з указаним рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати 52/100 частин спірного автомобіля спільним майном подружжя та в порядку розподілу цього майна стягнути з нього на користь позивачки компенсацію вартості належної їй частки в розмірі 40 261 грн. 00 коп. (а.с. 67-69).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що частина коштів на спірний автомобіль, а саме 72 300 грн. 00 коп., є його особистими приватними коштами, отриманими від продажу автомобіля ВАЗ 21103, який було придбано до шлюбу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, тому вважає доводи скарги безпідставними, а оскаржуване рішення законним і обґрунтованим (а.с. 88-90).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 25 червня 2016 року, відповідно до копії свідоцтва серії НОМЕР_1 , між позивачкою ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстровано Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 400 (а.с. 4).

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 14 грудня 2016 року Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 2081 (а.с. 6).

22 січня 2020 року подружжям придбано легковий автомобіль «Toyota Avensis», державний номерний знак НОМЕР_3 , 2006 року випуску, седан, об`єм двигуна 1794 куб. см., який було зареєстровано на відповідача.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року, яке набрало законної сили 31 серпня 2020 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Питання поділу майна подружжя в добровільному порядку сторонами не було вирішено і тому ОСОБА_2 звернулася з вищевказаним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин, зокрема, ведення домашнього господарства та догляду за дитиною, самостійного заробітку, тому вважав за необхідне розподілити спірний автомобіль, визначивши по 1/2 ідеальній частці за кожним з них.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до положень ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу та рівності часток подружжя у цьому майні. При вирішенні питання про поділ майна подружжя, зокрема, неподільної речі застосовуються положення щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільна річ не може бути реально поділена між ними відповідно їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Врахувавши наведені норми матеріального права та встановивши, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , їх частки у цьому майні є рівними і між ними немає згоди щодо спільного ним користування чи його поділу, частина майна, що є предметом спору - автомобіль - є неподільною річчю, та врахувавши межі позовних вимог заявлених позивачкою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення належної ОСОБА_2 частки грошової компенсації у розмірі 75 964 грн. 28 коп., адже судом було взято до уваги саме висновок експерта Дроздова Ю.В., наданий відповідачем, який дійсно безпосередньо оглядав і досліджував легковий автомобіль «Toyota Avensis», державний номерний знак НОМЕР_3 , 2006 року випуску, седан, об`єм двигуна 1794 куб. см., відповідно до якого, з урахуванням зносу і ринкової вартості, вартість вказаного автомобіля складає 151 928 грн. 55 коп..

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, які були викладені у відзиві на позовну заяву, суд першої інстанції надав їм належну оцінку та навів мотиви відхилення цих доводів. Тому апеляційний суд не вбачає підстав повторно відповідати на ті самі аргументи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи є доведеними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Е.Л. Демченко

М.М. Пищида