П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 568/756/20

Провадження № 22-ц/4815/540/21

Головуючий у Радивилівському районному суді

Рівненської області: суддя Троцюк В.О.

Час, дата і місце постановлення ухвали суду

першої інстанції: о 10 год. 24 хв.

17 грудня 2020 року в м. Радивилів

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Вишковська Валентина Іванівна;

відповідача - адвокат Мазур Василь Васильович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, де просив зобов`язати відповідача не зливати каналізаційні відходи з каналізаційної ями на його земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 27 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду, оскільки до початку проведення підготовчого судового засідання ОСОБА_1 подав відповідну заяву.

30 жовтня 2020 року відповідач надіслав до суду заяву, де просив стягнути на свою користь із позивача 13 880 гривень судових витрат, які були понесені ним у зв`язку із розглядом цивільної справи, тому що пов`язані з послугами адвоката.

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2020 року в задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката відмовлено.

Постановляючи свою ухвалу, суд попередньої інстанції виходив із того, що за змістом ч. 5 ст. 141 ЦПК України, для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду встановити, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені.

Проте відповідач в заяві не довів, що позивач діяв недобросовісно, пред`явив необґрунтований позов чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору, чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача, чи були дії позивача умисні.

На судове рішення відповідачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість.

На її обґрунтування зазначав, що для захисту своїх прав та інтересів він уклав 25 серпня 2020 року договір з адвокатом Мазуром В.В. про надання правничої допомоги. Загальна вартість наданих адвокатом послуг, що розрахована на підставі умов договору, становить 13 880 гривень. Послуги адвокатом надано якісно, ефективно, в повному обсязі, з позитивним для відповідача результатом. Вважав відмову суду в задоволенні заяви через недоведеність недобросовісності дій позивача безпідставною, адже відповідно до ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На його переконання, жодна норма процесуального законодавства не дає право суду самостійно зменшувати заявлений розмір судових витрат чи взагалі відмовляти стороні у справі у стягненні судових витрат, якщо про це обґрунтовано не просить протилежна сторона. При цьому сторона, яка заявляє про відшкодування витрат на правничу допомогу, не зобов`язана доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Стверджував, що позивач зловживав своїми процесуальними правами, а коли одержав відзив на позов, усвідомив безпідставність звернення до суду.

З наведених підстав просив оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 13 880 гривень.

У поданому відзиві позивач просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначав, що суд самостійно не зменшував заявлений розмір судових витрат, а у стягненні таких витрат відмовив через те, що позивач заперечував проти задоволення заяви. Більше того, питання про зменшення судових витрат не вирішувалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до п.5 ч.1, ч.ч. 2, 3 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

В ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

Частинами 4, 6 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч.9 ст. 141 ЦПК України.

Правовою нормою, до якої відсилає попередня, передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зазначене наводить на висновок, що саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених відповідачем судових витрат останньому необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Аналогічні роз`яснення містить пункт 38 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17 жовтня 2014 року № 10.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості самого позову.

Між тим, у поданій заяві про стягнення судових витрат не наведено жодних обґрунтувань щодо зловживання стороною позивача своїми процесуальними правами чи будь-яких неправомірних дій з боку позивача та судом першої інстанції такого не встановлено.

Тому висновки місцевого суду про недоведеність необґрунтованості дій позивача, що унеможливлює відшкодування понесених відповідачем судових витрат відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України, ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій ( ст. 12 ЦПК України ).

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення на увагу не заслуговують і спростовуються правильністю висновків суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367-368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

С.С. Шимків