РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/17084/18

Провадження № 2/638/1468/21

16.04.2021 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Подус Г.С.,

при секретарі - Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення збитків,

встановив:

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення збитків.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 є стягувачем з боржника ОСОБА_4 відповідно до постанови ВДВС про стягнення №51854346, якою примусово виконується рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року, ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова було замінено по справі 646/5454/16 по примусовому виконанню судового рішення сторону виконавчого провадження ВП №51854346. Однак, належному виконанню зазначеного судового рішення перешкоджали відповідачі своїми умисними діями по штучному зупиненню виконання рішення суду. 06.12.2017 року до апеляційного суду надійшла скарга від ОСОБА_3 , який не має відношення до правовідносин між сторонами у вищеназваній справі 646/5454/16. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року апеляційній скарзі було відмовлено. На період розгляду апеляційної скарги, примусове виконання було зупинено внаслідок винесення Апеляційним судом Харківської області ухвали про зупинення дії оскаржуваного документу. Ухвалою Верховного суду від 04.07.2018 року, за клопотанням відповідачів, виконання ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.10.2017 року та постанови апеляційного суду Харківської області від 16.04.2018 року було зупинено до закінчення їх перегляду у касаційному порядку. Внаслідок такого затягування виконання чинного судового рішення, в період часу, починаючи з грудня 2017 року по жовтень 2018 року включно, судове рішення про стягнення з боржника суми 10064000,00 грн. не виконувалося, оскільки у зв`язку із розглядом апеляційної скарги, а згодом і касаційної, дія ухвали суду була призупинена. За період, коли дія ухвали суду була зупинена за ініціативою відповідачів, мало місце знецінення суми боргу на розмір індексу інфляції. Інфляційні витрати склали 8,48 % від загальної суми боргу 10064000,00 грн. На значній сумі боргу розмір інфляційних витрат сукупно склав 853427,00 грн. В подальшому, позивач надав уточнену позовну заяву, де просив збільшити розмір позовних вимог, а саме стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на його користь суму інфляційних збитків у розмірі 1478408,00 грн. за період з 4.12.2017 року по 31.01.2019 року. Своїми діями, а саме невиплатою належних ОСОБА_1 коштів, відповідачами була спричинена майнова шкода позивачу.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву Вх. №18853 від 07.04.2020 року, в якому вказано, що з позовними вимогами він не погоджується, і що такі вимоги є необґрунтованими, з огляду на те, що позивач є стягувачем ОСОБА_4 у ВП №51854346, а ОСОБА_2 є представником ОСОБА_3 за довіреністю 04.12.2017 року. ОСОБА_2 подавав лише апеляційну скаргу, жодних доказів, що він подавав заяви про зупинення виконання рішення, матеріали позовної заяви не містять. Також відповідач посилався на ухвалу Апеляційного суду Харківської області віл 16.04.2018 року у справі 646/5454/16-ц, постанову ВС від 22.05.2018 року у справі 646/5454/16-ц, які на його думку спростовують доводи позивача про протиправну поведінку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рамках цивільної справи 646/5454/16-ц.

Відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву Вх. №18852 від 07.04.2020 року, в якому вказано, що з позовними вимогами він не погоджується, і що такі вимоги є необґрунтованими, з огляду на те, що позивач є стягувачем ОСОБА_4 у ВП №51854346, а ОСОБА_2 є представником ОСОБА_3 за довіреністю 04.12.2017 року. ОСОБА_2 подавав лише апеляційну скаргу, жодних доказів, що він подавав заяви про зупинення виконання рішення, матеріали позовної заяви не містять. Також відповідач ОСОБА_3 посилався на ухвалу Апеляційного суду Харківської області віл 16.04.2018 року у справі 646/5454/16-ц, постанову ВС від 22.05.2018 року у справі 646/5454/16-ц, які на його думку спростовують доводи позивача про протиправну поведінку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рамках цивільної справи 646/5454/16-ц.

Позивачем подано відповідь на відзиви Вх. №20430 від 17.04.2020 року, в якій зазначив, що не погоджується з викладеними у відзиві обставинами з огляду на те, що вважає що клопотання про зупинення дії рішень суду першої інстанції було заявником вчинено свідомо, і звертає увагу, що суттєвим значенням є той факт, чи були задоволені апеляційна чи касаційна скарга.

Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є стягувачем з боржника ОСОБА_4 у виконавчому провадженні №51854346, по справі №646/5454/16-ц.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.06.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Приватної фірми «Левада-7» про стягнення заборгованості за договором позики, хадоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02 жовтня 2007 року в розмірі 10 064 000 грн. (десять мільйонів шістдесят чотири тисячі гривень). Стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 6890 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в розмір 10 400 000 грн. з Приватної фірми «Левада-7» - відмовлено.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.10.2017, Заяву ОСОБА_5 про заміну сторони виконавчого провадження - задоволено. Замінено боржника у виконавчому провадженні ВП№51854346 з примусового виконання рішення у справі №646/5454/16-ц з ОСОБА_5 на його правонаступника за угодою про переведення боргу від 01.08.2017 року новим боржником ОСОБА_4 (ід.н. НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.01.2018 року, клопотання ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , задоволено. Зупинено дію ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2017 року про заміну сторони виконавчого провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Приватної фірми «Левада» про стягнення заборгованості за договором позики.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , залишено без задоволення, ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.05.2018 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про прийняття додаткової постанови відмовлено. Відновлено дію ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2017 року про заміну сторони виконавчого провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Приватної фірми «Левада» про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Верховного суду від 04.07.2018 року, відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано з Червонозаводського районного суду міста Харкова цивільну справу № 646/5454/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , приватної фірми «Левада 7» про стягнення заборгованості за договором позики. Клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Петровської-Караченцевої Людмили Григорівни про зупинення виконання судових рішень задоволено. Зупинено виконання ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 жовтня 2017 року та постанови апеляційного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.

Постановою Верховного суду від 22.05.2019 року, в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Петровська-Караченцева Людмила Григорівна, відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Петровська-Караченцева Людмила Григорівна, задоволено частково. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Постанову Апеляційного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , приватної фірми «Левада-7» про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Петровська-Караченцева Людмила Григорівна, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року, закрити.

Постановою Харківського апеляційного суду від 03.09.2019 року, Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - залишено без задоволення. Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2017 року - залишено без змін.

Отже, ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2017 року набрала законної сили лише 03.09.2019 року.

ОСОБА_2 , подаючи клопотання та заяви, через які, на думку позивача, йому були нанесені збитки, не діяв у власних інтересах, а діяв на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 , реалізуючи права та обов`язки ОСОБА_3 , а не свої особисті. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 Цивільного кодексу), а не особисто представника.

Що стосується ОСОБА_3 , то він у спірних правовідносинах не є боржником, тому інфляційні збитки позивачу ОСОБА_1 необхідно стягувати з боржника ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є : втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) ; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під збитками розуміються витрати, здійснені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також не отримані кредитором доходи, які він одержав би за умови належного виконання зобов`язання боржником.

У даному випадку прямими збитками є інфляційні втрати внаслідок знецінення грошового боргу, однак суд звертає увагу, що у даному випадку ані ОСОБА_2 ані ОСОБА_3 не є боржниками ОСОБА_1 .

З наданих суду копій ухвал та постанов по справі №646/5454/16-ц, вбачається, що ОСОБА_2 був представником ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 стороною яка вважала, що її права можуть та були порушені у справі 646/5454/16-ц.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку з заподіянням шкоди майну.

П.2 зазначеної постанови визначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Суд не погоджується з позицією позивача, що дії відповідачів перебувають у причинному зв`язку з неотриманням ним грошових коштів, а в подальшому і збитків, з огляду на наступне.

Твердження позивача, що причинно-наслідковий зв`язок полягає у тому, що стягнення не здійснювалося у цей період виключно внаслідок того, що відповідачі активно намагалися будь-що зупинити дію судового рішення, і саме на підставі їх заяви була тимчасово зупинена дія чинної судової ухвали, внаслідок такої зупинки знецінилися грошові кошти, що належать йому до стягнення, є абсурдними, адже фактично ОСОБА_3 захищав свої порушені права у передбаченому законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 5 ст. 12 ЦК України передбачено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважаєтсья, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено законом.

Твердження позивача, що на підставі протиправних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зупинено виконання стягнення, не відповідають дійсності, з огляду на те, що ОСОБА_3 та його представники лише зверталися з клопотанням про зупинення, а суд апеляційної та касаційної інстанції оцінивши та дослідивши матеріали справи доходив обґрунтованого висновку, про зупинення виконання рішення. Клопотання сторони по справі про вчинення певної процесуальної дії не свідчить про те, що вона буде задоволена. Лише у випадку, якщо суд встановить, що клопотання є обґрунтованим та наявні обставини для його застосування, можливе його задоволення.

Тобто фактично позивач не погоджується не з процесуальною поведінкою відповідачів, а з прийнятими судами апеляційної та касаційної інстанції рішеннями.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на підтвердження своєї позиції позивач суду не надав, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення збитків- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26.04.2021 року.

Суддя: