ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2021 року м. Кропивницький

справа № 385/638/21

провадження № 22-ц/4809/1443/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.,

за участі секретаря - Кравченко Я.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Заваллівська селищна рада Голованівського району Кіровоградської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2021 року у складі судді Панасюка І.В. і

В С Т А Н О В И В:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області (далі - Заваллівська селищна рада) та просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), площею 2,5 умовних кадастрових гекарів, розташованої на території Таужненської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина на все майно, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини та всі його майнові та немайнові права.

ОСОБА_2 була членом Колекстивного сільськогосподарського підприємства «Берегиня» Таужненської сільської ради Гайоворонського району Кіровоградської області (далі - КСП «Берегиня») та 27 січня 2001 року сесією Таужненської сільської ради було прийнято рішення № 123 «Про затвердження списків осіб, пропущених при складанні списків до Державного акту на право колективної власності на землю та осіб, які незаконно були включені в списки по розпаюванню земель колективної власності», де до списків осіб, які неправомірно невключені до списків по розпаюванню земель колективної власності КСП «Берегиня» включено ОСОБА_2 за номером 12 згідно додатку до рішення.

В 1996 році при розпайовці КСП «Берегиня» спадкодавця помилково не було включено в списки осіб до Державного акту на право колективної власності на землю та остання не отримала сертифіката на право на земельну частку (пай) по КСП «Берегиня» в розмірі 2,5 га.

Єдиним спадкоємцем першої черги за законом пілся смерті ОСОБА_2 є її син - ОСОБА_1 , який прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме житловим будинком та оригіналами документів.

05 серпня 2020 року позивач звернувся до Гайворонської районної державної нотаріальної контори, проте державним нотаріусом будо видано постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ на земельну частку (пай).

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Судові витрати залишено по фактично понесеним.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки 08 квітня 1996 року КСП «Берегиня» виданий державний акт на право колективної власності на землю, а ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання за життя не набула права на земельну частку (пай) та, відповідно, питання про виділення їй земельної частки (паю) і видачу правовстановлюючих документів, які б підтверджували наявність у неї права на земельну частку (пай), за її життя не вирішувалося, тому відсутні підстави для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) у порядку спадкування.

Оскільки, у ОСОБА_2 відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай) у колишньому КСП «Берегиня», а доказів належності спадкодавцю на час смерті права на земельну частку пай у колективній власності на землю КСП «Берегиня» позивачем не надано, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування права власності на вказаний пай.

Крім того, позивач також не надав суду доказів прийняття спадщин згідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції було винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з необ`єктивним та наобгрунтованим підходом суду до вирішенням справи.

Зокрема, згідно рішення «Про затвердження списків осіб, пропущених при складанні списків до Державного акту на право колективної власності на землю» до списків осіб, які неправомірно невключені до списків по розпаюванню земель колективної власності КСП «Берегиня» влючено ОСОБА_2 за номером 12 зігдно Додатку до рішення Таужненської сільської ради від 27 лютого 2001 року № 123, а тому остання має право на земельну частку, як член КСП «Берегиня».

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , про що в книзі реєстрації актів про смерть 27 листопада 1995 року було зроблено відповідний актовий запис № 56, підтвердженням чого є копія свідоцтва про смерть.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на все майно, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини та всі її майнові та немайнові права.

Спадкодавець була членом КСП «Берегиня» с. Таужне Гайворонського району Кіровоградської області.

В 1996 році при розпаюванні КСП «Берегиня» ОСОБА_2 не було включено в списку осіб до Державного акту на право колективної власності на землю та остання не отримала сертифіката на право на земельну частку (пай) по КСП «Берегиня» с. Таужне в розмірі 2,5 га, умовних кадастрових гектара згідно розпорядження Голови Гайворонської РДА.

Сесією Таужненської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області 27.02.2001 було прийнято рішення № 123 «Про затвердження списків осіб, пропущених при складанні списків до Державного акту на право колективної власності на землю», де до списків осіб, які неправомірно невключені до списків по розпаюванню земель колективної власності КСП «Берегиня» включено ОСОБА_2 за номером 12 згідно додатку до рішення Таужненської сільської ради від 27.02.2001 №123.

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 , є її син позивач ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження .

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) встановлено, що будь-яка інформація на померлу ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 відсутня.

Постановою № 199/02-31 від 05 серпня 2020 року державний нотаріус Гайворонської районної державної нотаріальної контори відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну частку (пай).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (в редакції 1990 року) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

За частинами шостою, сьомою статті 6 ЗК України (в редакції 1990 року) при обчислені розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів, враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на момент відкриття спадщини до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , (далі ЦК Української РСР) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визначається день смерті спадкодавця. Прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК Української РСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналогічні положення закріплені у статтях 1217, 1261, 1268 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до частини другої статті 23 ЗК України (в редакції 1990 року) державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ Президента України № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За загальним правилом особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством такого акта, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 635/2831/17 (провадження № 61-19827св19).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) зокрема мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Водночас, відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії Державного акту на право колективної власності на землю Серії КР № 9 від 08 квітня 1996 року КСП «Берегиня» було передано у колективну власність 3793,6 га землі в межах згідно з планом для ведення товарного сільськогосподарського вирбництва на підставі рішення Таужненської сільської ради народних депутатів від 27 листопада 1992 року № 42 (а.с. 36-38).

За змістом копії розпорядження голови Гайворонської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 20 травня 1996 року № 157-р «Про завтердження розміру та вартості земельної частки (паю) по КСП «Берегиня» затверджено земельну частку (пай) по КСП «Берегиня» в розмірі 2,5 га сільськогосподарських угідь загальною вартістю 968 мільйонів карбованців (а.с. 24).

Рішенням даванадцятої сесії Таужненської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області від 27 лютого 2001 року № 123 «Про затвердження списків осіб, пропущених при складанні списків до Державного акта на право колективної власності на землю» підтверджується, що сільська рада вирішила згідно положення про комісію з врегулювання земельних відносин і неодноразове звернення громадян, які неправомірно не включені до списків до Державного акта на право колективної власності на землю, включити в додаткові списики до Державного акта громадян згідно списка № 1 та подати клопотання райдержадміністрації про вилачу сертифікатів на право на земельну частку громадян згідно списка № 1, що підтверджується копією рішення (а.с. 17).

Згідно копії додатка № 1 до рішення Таужненської сільської ради № 123 від 27 лютого 2001 року ОСОБА_2 включена до списку під № 12 (а.с. 18-19).

Факт включення ОСОБА_2 до списків осіб, пропущених при складанні списків до Держаного акта на право колективної власності на землю підтверджується також копією архівної довідки Державного архіву Кіровоградської області від 03.03.2020 № Л-381/01-57 (а.с. 23).

Копією свідотцва про народження, підтверджується, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 (а.с. 16).

Згідно копії свідотцва про смерть серії НОМЕР_1 від 27 листопада 1995 року, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

За змістом інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 61190727 від 05.08.2020, дані щодо ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відстуні (а.с. 21).

Постановою державного нотаріуса Гайворонської районної державної нотаріальної контори № 199/02-31 від 05 серпня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), що підтверджується копією постанови (а.с. 20).

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що на час видачі Державного акта на право колективної власності на землю від 08 квітня 1996 року КСП «Берегиня» ОСОБА_2 не була його членом, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки право, яке просить визнати за ним позивач у порядку спадкування, його мати як спадкодавець не набула за життя, воно не може входити до спадкового майна.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_2 за життя мала право на земельну частку (пай).

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 372/510/17-ц (провадження № 61-28880св18), від 15 лютого 2021 року у справі № 379/122/18 (провадження № 61-3493св19), від 05 березня 2021 року в справі № 717/641/18 (провадження № 61-1332св19), від 08 червня 2021 року у справі № 137/1813/17 (провадження № 61-8624св20).

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що згідно рішення «Про затвердження списків осіб, пропущених при складанні списків до Державного акту на право колективної власності на землю» до спсиків осіб, які неправомірно невключені до списків по розпаюванню земель колективної власності КСП «Берегиня» включено ОСОБА_2 за номером 12 зігдно Додатку до рішення Таужненської сільської ради від 27 лютого 2001 року № 123, а тому остання має право на земельну частку, як член КСП «Берегиня».

Зокрема, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження указаних списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 696/954/18 (провадження № 61-12497св20)), що спростовує вказані доводи апеляційної скарги.

Крім того, зі змісту рішення Таужненської сільської ради Гайоворонського району Кіровоградської області від 27 лютого 2001 року № 123, на яке посилається позивач в апеляційній скарзі, не вбачається що ОСОБА_2 було включено до списків до Державного акту на право колективної власності на землю, виданого саме колективному сільськогосподарському підприємтсву «Берегиня».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07.09.2021.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

В. В. Черненко