ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 680/20/21
Провадження № 22-ц/4820/678/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.

секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

з участю апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоушицькогорайонного суду Хмельницької області від 18лютого 2021 року, суддя Олійник А.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , в якому просила визнати ОСОБА_2 та її дочку ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником вищевказаного домоволодіння, у якому зареєстровано місця проживання ОСОБА_4 та її дочки ОСОБА_3 . Відповідачі не проживають у даному будинку впродовж тривалого часу та не сплачують комунальні платежі, у зв`язку з чим в силу закону втратили своє право на користування даним будинком.

Рішенням Новоушицькогорайонного суду Хмельницької області від 18.02.2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення. На думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку щодо того, що відповідач ОСОБА_2 є членом її сім`ї, оскільки вона і відповідач тривалий час не спілкуються, спільно не проживають, спільного господарства не ведуть. Її онука, ОСОБА_3 , не проживає зі своєю матір`ю, ОСОБА_2 , яка тривалий час не опікується своєю дитиною, матеріально її не утримує. Малолітня ОСОБА_3 проживає разом з нею в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить апелянту та навчається у місцевій школі. Звернення до суду з даним позовом було зумовлено необхідністю продажу будинку з метою матеріального забезпечення малолітньої ОСОБА_3 .

В судовому засіданні апелянт підтримала апеляційну скаргу.

Відповідач в суд не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи судом була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилася, в письмовій заяві просила суд розгляд справи провести без її участі, проти апеляційної скарги заперечила, підтримала рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті ОСОБА_5 (а.с. 9, 10-12).

Як вбачається зі змісту паспорта громадянина України, ОСОБА_2 з 21.06.2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Даних щодо дати реєстрації малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в спірному житловому будинку суду не надано.

Згідно довідки №475 від 22.12.2020 року ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 зареєстровані але не проживають багато років за вищевказаною адресою (а.с. 17).

Малолітня ОСОБА_3 з 02.09.2020 року навчається в Барській ЗОШ І-ІІІ ст. №3 та проживає з бабою ОСОБА_1 (а.с. 65).

Висновком органу опіки та піклування Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації визнано недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки це не відповідає інтересам дитини (а.с. 61-62).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 набули права користування спірним житлом на законних підставах. Справа не містить доказів щодо дати та причини вибуття з житлового приміщення відповідача ОСОБА_2 та її малолітньої дочки ОСОБА_3 , що унеможливлює встановлення обставин щодо поважності не проживання останніх за місцем реєстрації. Фактичне проживання малолітньої ОСОБА_3 разом зі ОСОБА_1 у житловому будинку, який позивачу не належить, не свідчить про втрату дитиною права на користування житловим приміщенням за спірною адресою.

Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року, справа №464/7923/16-ц).

Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №755/13966/18).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або непроживання відповідачів без поважних причин понад один рік в будинку позивача.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем, на якого законом покладений обов`язок доведення юридичних фактів визначених законом, не надано достатніх доказів щодо підтвердження неповажності причин залишення ОСОБА_2 спірного житла, а також доказів на підтвердження не проживання ОСОБА_2 у спірному житлі понад один рік, в тому числі вчинення нею таких дій, які пов`язані зі зловживанням нею своїми правами або з невиконанням покладених на неї обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси позивача.

Оцінивши надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, у якому на законних підставах була зареєстрована її мати.

Крім того, колегія суддів враховує також відсутність у справі належних та безспірних доказів місця проживання/перебування ОСОБА_2 та батька малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (а.с. 16), що також має істотне значення для правильного вирішення спору, стороною в якому є малолітня дитина, права якої захищено положеннями Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02.12.2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Таким чином, враховуючи надані позивачем докази, а також відсутність даних, щодо наявності у відповідача ОСОБА_2 постійного житла, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Посилання апелянта на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, оскільки вона є її повнолітньою дочкою та разом з нею не проживає, тому не має права на користування спірним житлом слід визнати необґрунтованими, враховуючи підстави звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом та вимоги ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України.

Не спростовують висновків суду також й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на правильно встановлених обставинах справи, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоушицькогорайонного суду Хмельницької області від 18лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко