ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/148/20Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/817/193/21 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 310020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Храпак Н. М.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - відповідача ОСОБА_1 і її представника адвоката

Руденко О.А.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 25 червня 2020 року, постановлене суддею Іванчуком В.М., в цивільній справі № 603/148/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на своє утримання в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів відповідача щомісячно, в обгрунтування якого вказав, що рішенням Монастириського районного суду від 16.02.2015 року розірвано шлюб між його батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Він є інвалідом з дитинства II групи та потребує матеріальної допомоги, необхідної для купівлі ліків, харчування, реабілітації. На даний час він є повнолітнім та проживає разом із батьком ОСОБА_3 , який ніде не працює і не має доходу, а його мати ОСОБА_1 є особою працездатного віку, що надає їй можливість сплачувати йому аліменти.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 25 червня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на його утримання в розмірі ј частини усіх видів її заробітку щомісячно, починаючи з 04 березня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 840,80 грн судового збору.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим з неповним встановленням обставин справи, недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та прийняти нове, по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом вимог ст. 198 СК України в частині наявності правових підстав для стягнення в користь її повнолітнього сина аліментів.

Звертає увагу на те, що сама по собі наявність у її сина інвалідності не свідчить про те, що він потребує матеріальної допомоги. Вважає, судом не було встановлено ряду обставин, що мають значення для справи, і зокрема, чи дійсно позивач є непрацездатним (що має підтверджуватися довідкою до Акта огляду МСЕК); розміру отримуваної ним допомоги та чи забезпечує ця допомога його існування. Водночас позивачем не надано жодних доказів на підтвердження його доводів щодо наявності потреби у ліках, реабілітаційних і лікувальних курсах та процедурах.

Також, звертає увагу, що сам по собі факт наявності у неї можливості за станом здоров`я працювати не свідчить про існування фінансової спроможності надавати матеріальну допомогу сину. При цьому, вважає судом не надано належної правової оцінки обставинам відсутності в неї з квітня 2019 року постійної роботи та розміру аліментів, який підлягатиме сплаті нею й вираховуватиметься відповідно до ч. 2 ст. 195 СК України, виходячи з середньої заробітної плати працівника даної місцевості, що у II кварталі 2020 року становить 8 130 грн, у зв`язку з чим на користь повнолітнього сина сплаті підлягатиме сума 2 032, 50 грн на місяць, яка для неї, яка має нерегулярні доходи, є непідйомною. В той час, виходячи з розміру своїх доходів, готова сплачувати на користь позивача аліменти в розмірі 1/8 частині щомісячно.

Наголошує на неповному встановленні судом обставин, що мають значення для справи в частині її матеріального становища та наявності інших, передбачених ч. 2 ст. 182 СК України обставин, що впливають на розмір аліментів, і зокрема, наявності у неї на утриманні іншого непрацездатного сина та непрацездатної матері, докази існування яких не були нею подані з поважних причин, пов`язаних із запровадженням на всій території України карантину, який передбачав обмеження в пересуванні та доступі до відповідних установ з метою отримання підтверджуючих документів, тимчасову зупинку транспорту міжміського сполучення.

У своєму відзиві позивач ОСОБА_4 відносно задоволення апеляційної скарги заперечує. Вказує, що апелянтом не надано доказів того, що у її матері відсутні інші повнолітні діти, які за законом зобов`язані її утримувати. Також, матеріали справи не містять Акту обстеження житлових умов або довідки про склад сім`ї, з яких вбачалось би, що ОСОБА_5 та інший син сторін по справі ОСОБА_6 проживають разом з нею.

З урахуванням визнання відповідачем у суді першої інстанції факту періодичного перебування на заробітках за кордоном, вважає вона має матеріальну можливість сплачувати аліменти на його утримання в розмірі, що ним заявлявся та стягнутий судом.

Також, звертає увагу на те, що він є непрацездатним у силу вимог ст. 1 ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується наявністю у нього відповідного посвідчення й у зв`язку з чим вважає безпідставними доводи апелянта в частині невстановлення судом першої інстанції тієї обставини, що він є непрацездатним.

Разом із тим, з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.09.2019 року в справі № 459/1381/18, вважає, що отримання ним доходів, що є рівними чи більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить про те, що він не потребує матеріальної допомоги.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 і її представник адвокат Руденко О.А. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладені в ній.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Андрусенко І.Я., будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, подавши заяву про розгляд апеляційної скарги без їх участі та на підставі заперечень, наведених у поданому ними відзиві на апеляційну скаргу.

Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 (батько позивача), будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України та беручи до уваги наявність у матеріалах справи відомостей про належне повідомлення позивача і його представника, а також третьої особи про час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд даної справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що з 08.05.1993 року відповідач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який рішенням Монастириського районного суду від 16.02.2015 року розірвано (а.с. 8).

За час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син - ОСОБА_2 (а.с. 9).

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю з дитинства II групи довічно (а.с. 6).

ОСОБА_2 на даний час є повнолітнім, проживає разом із батьком ОСОБА_3 , який не працює. За місцем проживання позивача також зареєстровані його брат ОСОБА_7 , 1993 р.н., інвалід дитинства; баба ОСОБА_8 , 1930 р.н. і даному мати ОСОБА_1 , 1975 р.н., яка з позивачем не проживає (а.с. 10-11).

Згідно вимог ч.ч. 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

У відповідності до ст. 200 ч. 1 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Системний аналіз змісту ст.ст. 198, 200 СК України дає підстави дійти висновку, що при встановленні, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі.

Згідно вимог ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 , будучи непрацездатним і потребуючи стороннього догляду, не взмозі себе самостійно матеріально забезпечити, в той час як відповідач ОСОБА_1 має можливість та зобов`язана надавати допомогу на утримання повнолітнього непрацездатного сина, оскільки за станом здоров`я не позбавлена можливості працювати.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів у повній мірі не може погодитися, оскільки такий зроблений без урахування в повному обсязі вимог закону, що регулює спірні правовідносини та без встановлення усіх обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Беручи до уваги те, що розгляд даної справи припав на період запровадження на території України карантину (04.03.2020 року було пред`явлено позов, а 25.06.2020 року прийнято рішення судом), в той час як та території Тернопільської області мали місце обмеження руху громадського та міжміського транспорту, доступу громадян до установ тощо, суд апеляційної інстанції вважає за можливе дослідити долучені відповідачем ОСОБА_1 до апеляційної скарги та в ході апеляційного розгляду справи докази на підтвердження доводів апеляційної скарги, як такі, що не були подані до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача ОСОБА_1 , яка не проживає ні за місцем своєї реєстрації, ні за місцем отримання відповідних доказів, а фактично проживає в іншій частині Тернопільської області.

В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що згідно виписки з Акта огляду МСЕК від 26.01.2017 року позивачу ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності по зору довічно. Протипоказано роботу з зоровими навантаженнями (а.с. 157).

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Чортківської РДА від 31.03.2021 року № 28 ОСОБА_2 знаходиться на обліку у Відділі соціального забезпечення № 5 та отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства ІІ групи в розмірі 1 769 грн (а.с. 154 -155).

Розмір державної соціальної допомоги, яку отримує позивач у зв`язку зх інвалідністю відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, що з 1 грудня 2020 року складає 1 769 грн.

Відповідач ОСОБА_1 з 16 квітня 2019 року не має постійного заробітку, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с. 86-88).

На утриманні ОСОБА_1 перебуває син ОСОБА_7 , 1993 року народження (а.с.90), який є особою з інвалідністю III групи з дитинства, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК № 0035088 від 27.11.2011 року (а.с.89).

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Чортківської РДА від 31.03.2021 року № 27 ОСОБА_7 (старший син відповідача) знаходиться на обліку у Відділі соціального забезпечення № 5 та отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства ІІІ групи в розмірі 1 769 грн (а.с. 152-153).

Крім цього, у ОСОБА_1 є непрацездатна матір ОСОБА_5 , що підтверджується пенсійним посвідченням, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 83-85). Відповідно до довідки про доходи Козівського об`єднаного управління ПФУ в Тернопільській області № 3995 2192 3894 1916 від 18.03.2021 року мати відповідача ОСОБА_5 перебуває на обліку в Козівському об`єднаному управлінні ПФУ в Тернопільській області, у зв`язку з чим отримує пенсію за віком в розмірі 1 916 грн 20 коп. (а.с. 156).

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановивши, що позивач ОСОБА_2 є непрацездатним у зв`язку з інвалідністю ІІ групи, ніде не працює, проживає з батьком, який також ніде не працює, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що повнолітній син відповідача потребує матеріальної допомоги. Також, з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин, що відповідач ОСОБА_1 є працездатною особою, хоча й ніде не працює, але має час від часу тимчасові неофіційні заробітки, а також беручи до уваги часткове визнання самим апелянтом у своїй апеляційній скарзі вимог позовної заяви, вірними колегія суддів вважає й висновки суду першої інстанції в частині можливості відповідачем надавати матеріальну допомогу своєму непрацездатному сину.

При цьому, не зважаючи на обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача в частині невстановлення судом обставин, що мають значення для справи та стосуються розміру доходу, що отримує позивач у вигляді державної соціальної допомоги в зв`язку з інвалідністю, долучені в ході апеляційного розгляду даної справи самим відповідачем докази про розмір такої допомоги, що відповідає встановленому законом розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність і складає 1 769 грн, які прийняті судом апеляційної інстанції, не спростовують висновку суду першої інстанції в частині, що позивач потребує матеріальної допомоги, оскільки отримання ним доходів, що є рівними чи навіть більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить про те, що він не потребує матеріальної допомоги.

Разом із тим, з висновками суду першої інстанції в частині розміру аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів погодитися не може, оскільки висновки суду про наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти у розмірі 1/4 від усіх видів доходів зроблені без урахування всіх обставин, що мають значення для справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Так, усупереч вимог ст. 182 СК України судом не враховано в повному обсязі усіх обставин, що впливають на визначення розміру аліментів, а саме матеріального стану відповідача; наявності у неї непрацездатних матері-пенсіонерки та старшого сина-інваліда, інших обставин, що мають істотне значення (розмірів доходів непрацездатних матері та сина; розміру аліментів, які з відповідача, як такої, що не працює, стягуватимуться з урахуванням вимог ч. 2 ст. 195 СК України, що на час звернення з даним позовом складає 2 032, 50 грн на місяць).

Приймаючи до уваги те, що відповідач ОСОБА_1 з квітня 2019 року не має постійного заробітку, а матеріали справи не містять жодних доказів щодо розміру її доходів від тимчасових заробітків; позивач має на утриманні непрацездатного сина ОСОБА_7 , 1993 р.н., який також є особою з інвалідністю III групи з дитинства та непрацездатну матір-пенсіонерку ОСОБА_5 ; розмір державної соціальної допомоги ОСОБА_7 , що складає 1 769 грн та розмір пенсії матері, що складає 1 916 грн. 20 коп.; а також те, що розмір аліментів, які з відповідача, як такої, що не працює, стягуватимуться з урахуванням вимог ч. 2 ст. 195 СК України, що на час звернення з даним позовом складає 2 032, 50 грн на місяць; враховуючи принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, визнання відповідачем позовних вимог в частині можливості сплати аліментів у сумі 1/8 частки від усіх видів її доходів щомісячно, колегія суддів приходить до висновку, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів з урахуванням вищевказаних обставин підлягає зменшенню з визначенням сплати відповідачем 1/8 частки від усіх видів заробітку щомісячно.

При цьому, заперечення позивача ОСОБА_4 в частині ненадання апелянтом доказів відсутності в її матері інших повнолітніх дітей, які за законом зобов`язані її утримувати, а також в частині відсутності в матеріалах справи акту обстеження житлових умов або довідки про склад сім`ї, з яких вбачалось би, що ОСОБА_5 та інший син сторін по справі ОСОБА_6 проживають разом з нею, колегія суддів відхиляє, оскільки наявність у матері відповідача інших повнолітніх дітей, на яких законом покладено обов`язок з утримання не звільняє від такого обов`язку саму відповідача ОСОБА_1 , а визначений СК України обов`язок батьків з утримання дітей чи дітей з утримання непрацездатних батьків жодним чином не пов`язаний зі спільним місцем проживання одних по відношенню до інших.

Відхиляє колегія суддів і заперечення позивача, викладені у письмовому відзиві, й в частині визнання відповідачем у суді першої інстанції факту періодичного перебування на заробітках за кордоном, як доказу наявності матеріальної можливості сплачувати аліменти на його утримання в розмірі, що ним заявлявся та стягнутий судом, оскільки сам по собі факт тимчасового перебування позивача за кордоном на заробітках за відсутності належних і допустимих доказів про розмір отриманих від таких заробітків доходів та за наявності інших вищезгаданих обставин, що впливають на розмір стягуваних аліментів, не дають суду підстав дійти висновку про можливість сплати позивачем аліментів саме в розмірі 1/4 частки усіх видів доходів щомісячно, який нею заперечується.

Крім цього, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що розмір аліментів, який він просив стягнути зі своєї матері в судовому порядку відповідатиме визначеному ч. 1 ст. 141 СК України рівності обов`язку обох батьків щодо нього, а зокрема батька ОСОБА_3 , який також ніде не працює й інформація про розмір матеріальної допомоги, яка ним надається позивачу, в матеріалах справи відсутня.

Відповідно до п.п. 1, 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови № 12 від 24.10.2008 року Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку, апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема, у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо.

Беручи до уваги те, що судом першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи в частині матеріального стану відповідача та наявності обставин, що відповідно до ст. 182 СК України впливають на розмір аліментів; висновки суду першої інстанції в частині спроможності відповідача сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів її доходів не відповідають обставинам справи; не враховано усіх передбачени ст. 182 СК України обставин, що впливають на розмір аліментів, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та зміни судового рішення шляхом зменшення розміру частки, в якій з неї на користь позивача слід стягувати аліменти до 1/8.

Що стосується судових витрат, то з урахуванням того, що позивач є інвалідом ІІ групи, у зв`язку з чим звільнений від сплати судових витрат відповідно до вимог ЗУ Про судовий збір, а відповідач ОСОБА_1 - звільнена від сплати судових витрат за подання апеляційної скарги ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року про відкриття провадження, такі відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 1, 3, 4; ч. 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 25 червня 2020 року змінити. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_1 , 1975 р.н., РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 , не працює) на користь ОСОБА_2 , 1995 р.н., зареєстрований і проживає с. Вістря Монастириського району Тернопільської області, не працює) аліменти на його утримання в розмірі 1/8 усіх видів її заробітку щомісячно, починаючи з 04 березня 2020 року.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 30 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді