Дата документу 28.04.2021 Справа № 337/4805/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/4805/20 Головуючий у 1-й інстанції: Сидорова М.В.
Провадження №22-ц/807/1578/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані її син ОСОБА_3 , колишня невістка ОСОБА_1 (колишня дружина сина) та малолітній онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично припинились у 2019 році, а рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03 липня 2020 року шлюб між ними розірвано. При цьому, до розірвання шлюбу з сином позивача, відповідач змінила адресу фактичного місця проживання, проте не змінила адресу місця реєстрації.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 з вересня 2019 року не проживає за адресою її місця реєстрації, проте наявність її реєстрації у квартирі порушує права ОСОБА_2 , як власника, та ставить в скрутне положення, зокрема, у зв`язку з тим, що вона несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг за відповідачку, тому позивач просила суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 , що належить позивачу на праві приватної власності.

РішеннямХортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, задоволено.

Визнано ОСОБА_5 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та норм матеріального права, просила скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання особи такою що втратила право користування житловою площею, відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в разі набрання законної сили рішенням суду першої інстанції про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вона штучно, хоча і суто формально, буде розділена з малолітньою дитиною по реєстрації місця проживання, яка залишиться зареєстрованою за адресою реєстрації батька, фактично без її згоди. Для того, щоб зареєструвати дитину за іншою адресою, ОСОБА_6 потрібно буде отримати згоду ОСОБА_3 , яку він не надасть, з урахуванням неприязних стосунків між сторонами.. Вважає, що визнання її такою, що втратила право користування жиловим приміщенням, з однозначним залишенням реєстрації там її малолітньої дитини, свідчить про фактичне визначення місця проживання дитини з батьком, що є неприйнятним, оскільки в межах даної справи визначення місця проживання дитини не є предметом спору.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 з вересня 2019 року не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, у зв`язку з реєстрацією у вказаній квартирі відповідача у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідача, тому ОСОБА_2 , як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, оскільки ОСОБА_6 добровільно відмовилась від зняття з реєстрації. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову та визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Крім іншого, суд першої інстанції зазначив, що вказаним рішенням жодним чином не порушуються права малолітнього ОСОБА_4 .

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 15 липня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Щербиною В.С., зареєстрований за №609, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6211772 від 15 липня 2013 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 10-12).

Син позивачки ОСОБА_3 перебував у шлюбі із ОСОБА_6 , у шлюбі народився син ОСОБА_4 ..

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 фактично припиненитй з 2019 року.

Згідно з рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2020 року, яке набрало законної сили 03 вересня 2020 року, шлюб між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розірвано. Місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не визначено. Однак зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що дитина після припинення шлюбних відносин сторін проживає з матір`ю, сторони припинили подружні відносини з 09 вересня 2019 року, з цього часу однією родиною не мешкають. (а.с. 14).

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 06 грудня 2013 року по теперішній час, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 20 березня 2017 року по теперішній час, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 07 вересня 2017 року по теперішній час. (а.с. 24).

Згідно з актом від 05 листопада 2020 року, який складений головою правління ЖБК «Запоріжсталь-13» Лютіковою О.В., ОСОБА_6 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з вересня 2019 року. (а.с.13), жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було.

Відповідно до копії Договору оренди об`єкту нерухомості б/н від 09 вересня 2019 року, ОСОБА_6 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_3 з 10 вересня 2019 року. Строк дії договору оренди становить 2 роки та може бути продовжений. (а.с. 42-43).

Відповідно до судового наказу ЄУН №337/2474/20, який виданий 24 червня 2020 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму, і не більше десяти прожиткових мінімумів, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 червня 2020 року і до повноліття дитини. (а.с. 35).

Постановою державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 16 липня 2020 року за вказаним судовим наказом відкрито виконавче провадження ВП №62579459. (а.с. 37-38).

Відповідно до Розпорядження заступника голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району №528р від 04 листопада 2020 року, визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 41).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , її син ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , у шлюбі народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано у 2020 році; ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровані в указаній квартирі.

ОСОБА_6 самостійно вирішила не проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з вересня 2019 року, що підтверджується актом ЖБК «Запоріжсталь-13» від 05.11.2020 року, показами свідків в суді першої інстанції ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було.

Зазначені обставини також не заперечуються самою відповідачкою ОСОБА_6 в суді першої інстанції та її представником в суді апеляційної інстанції.

При цьому ОСОБА_6 квартирою не цікавиться, за власним бажанням та волевиявленням постійно мешкає за іншою адресою, її особисті речі в квартирі відсутні, будь яких перешкод з боку позивачки або інших осіб в користуванні спірною квартирою, зокрема, що позивачка або інші особи не впускали ОСОБА_6 до квартири і вона не мала вільного достопу до квартири, створювали умови які б унеможливлювали її проживання, матеріали справи не містять. При цьому житлово-комунальні послуги відповідачкою не сплачуються, однак з реєстраційного обліку вона не знялася.

Крім того, відповідачка не нанаводить жодних обставин та не надає доказів тому, що вона не втратила інтерес до спірної квртири, бажає там мешкати, але з поважних причин не може цього зробити.

Напроти, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії Договору оренди об`єкту нерухомості б/н від 09 вересня 2019 року, ОСОБА_6 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та з 10 вересня 2019 року мешкає в ній.

У зв`язку з реєстрацією у вказаній квартирі відповідачки, у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, оскільки вони нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих в квартирі осіб, що свідчить про порушення прав власника квартири у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов правильного висновку про те, що з огляду на положення статті 391 ЦК України наявні правові підстави для визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі з веренсня 2019 року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, у зв`язку з реєстрацією у вказаній квартирі відповідача у позивача виникають проблеми зі сплатою комуналтьних послуг, які також нараховуються на відповідача, що є обмеженням ОСОБА_3 , як власника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до конвенції.

При цьому, колегія суддів зауважує, що судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки не проживала разом із нею у зазначеній квартирі, не вела спільного господарства, тому посилання суду першої інстанції також на положення статті 405 України є помилковим, проте не може бути підставою для скасуванню правильного по сутті судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жиловим приміщенням, з однозначним залишенням реєстрації там її малолітньої дитини, свідчить про фактичне визначення місця проживання дитини з батьком, що є неприйнятним, оскільки в межах даної справи визначення місця проживання дитини не є предметом спору, колегією суддів не береться до уваги, виходячи з наступного.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Місце проживання дитини за місцем реєстрації не є безумовним, якщо встановлено інше постійне місце проживання дитини з одним з батьків.

Суд першої інстанції, враховуючи, що сторонами визнається та не спростовується, що фактичним місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є місце проживання його матері ОСОБА_6 , прийшов до обґрунтованого висновку про те, що визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням жодним чином не зачіпає права та інтереси малолітньої дитини, оскільки реєстрація місця проживання малолітнього ОСОБА_4 залишається за зареєстрованим місцем проживання свого батька ОСОБА_3 , однак, вказаний факт жодним чином не встановлює, що місце проживання малолітньої дитини визначено з батьком, оскільки дане питання не входить до предмету спору і підлягає виішенню в іншому проваджені.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року у цій справі, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 30 квітня 2021 року.

Головуючий суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.