Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2021 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді - Миколаєнко Т.А.,

за участі: секретаря судового засідання - Хандусь І.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України: Стрельця В.О., Кандиби М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду, в режимі відеоконференції, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в :

27 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі по тексту - Мінагрополітики, відповідач 1), Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі по тексту - Мінекономіки, відповідач 2), у якій просила суд:

- визнати незаконним наказ Голови комісії з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30 березня 2020 року № 25-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити її на роботі у Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Мінекономіки або зобов`язати відповідачів надати їй іншу роботу, з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала у Відділі мобілізаційної роботи та цивільної оборони Оперативно-режимного управління Мінагрополітики на посаді відповідального чергового з 21 березня 2018 року (наказ про призначення від 21 березня 2018 року № 114-к). 20 грудня 2019 року їй було вручено попередження про можливе вивільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме: «у зв`язку з реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади». 31 березня 2020 року її було звільнено з роботи та видано на руки копію наказу від 30 березня 2020 року № 25-к з наступним записом: «Підстава: попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 20 грудня 2019 року», а також трудову книжку із записом: «Звільнено з займаної посади у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України». Звільнення вважає незаконним, оскільки положеннями ч. 4 ст. 36 КЗпП України встановлено, що у разі реорганізації підприємства (в т.ч. шляхом приєднання) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). Тобто, на думку позивача, встановлена законодавством можливість припинення юридичної особи шляхом її приєднання до іншої юридичної особи, по суті одночасне створення іншої більш великої установи, яка буде виконувати повноваження особи, що припиняється, не виключає, а, навпаки, покладає на роботодавця зобов`язання по працевлаштуванню працівників юридичної особи, яка припиняє свою діяльність. А, отже, реорганізація Мінагрополітики не може розглядатися як підстава для її звільнення. Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання переведення потребувало 360 працівників Мінагрополітики, а гранична кількість працівників Мінекономіки збільшилася на 425 осіб, то, відповідно, скорочення чисельності не відбулося (навпаки, збільшилося на 65 осіб), а тому така підстава, як скорочення чисельності працівників, до її звільнення теж відношення мати не може. З роз`яснення, наданого Міністерством юстиції від 25 січня 2011 року «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації», слідує, що скорочення чисельності та скорочення штату - це різні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися (абз. 16). Положення про Мінекономіки, затверджене постановою КМУ від 20 серпня 2014 року № 459 (в редакції постанови КМУ від 11 вересня 2019 року № 838) містить перелік завдань Міністерства (п. 3) та повноважень щодо їх реалізації (п. 4), які подекуди ідентичні тим, що містяться в Положенні про Мінагрополітики, затвердженому постановою КМУ від 25 листопада 2015 року № 1119 (в редакції постанови КМУ від 27 грудня 2018 року № 1157). Водночас, в структурі Мінекономіки наявний Відділ мобілізаційної підготовки та цивільного захисту, положення про нього аналогічне положенню про Відділ мобілізаційної роботи Мінагрополітики, оскільки обидва розроблялися відповідно до Типового положення, затвердженого постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 587 «Про затвердження Типового положення про мобілізаційний підрозділ органу державної влади, іншого державного органу», тому про перепрофілювання мови не йде, а, отже, її звільнення із скороченням штатів пов`язане бути не може. Згідно з роз`ясненням, наданим Міністерством юстиції від 25 січня 2011 року «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації», при реорганізації можливість для звільнення працівників допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу (абз. 13). Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо (абз. 15). При цьому, власник або уповноважений ним орган повинен додержуватися такого порядку дій у разі реорганізації (абз. 17): видати відповідний наказ про внесення змін в організацію виробництва і праці, в якому розкривається зміст цих змін, утворюються комісії з проведення реорганізації, яким доручається здійснити заходи, пов`язані з реорганізацією підприємства (п. 2 абз. 17); скласти і затвердити в установленому порядку новий штатний розпис (п. 3 абз. 17): видати наказ, яким уповноважити відділ кадрів або інший відділ підприємства, на який покладено здійснення функції відділу кадрів (далі - відділ кадрів), провести необхідні заходи в зв`язку зі звільненням працівників (не пізніше ніж за два місяці до їх проведення), включаючи ознайомлення працівників з наказом під розпис та вручення письмового повідомлення про звільнення. Так, відділ кадрів повинен підготувати письмове повідомлення про можливе звільнення працівників та за два місяці до запланованого вивільнення персонально (під розпис) ознайомити кожного працівника з наказом про внесення змін в організацію виробництва і праці та вручити письмове повідомлення. Одночасно з попередженням пропонується працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Протягом двох місяців від дати попередження від працівників, істотні умови праці яких зміняться, доцільно отримати письмову заяву про згоду продовжувати роботу після зміни істотних умов праці або відмову від цього (п. 4 абз. 17). За період з 20 грудня 2019 року (дата вручення попередження) до 30 березня 2020 року (дата звільнення) тільки у Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Мінекономіки було відкрито 2 (дві) вакантні посади (наказ від 28 січня 2020 року № 254-к «Про оголошення конкурсів на зайняття посад державної служби в апараті Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України»). При цьому, відповідно до Умов проведення конкурсу на посаду головного спеціаліста відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (2 посади) (категорія «В»), затверджених наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 28.01.2020 № 254-к, до кандидатів на посади у Відділі ставилися наступні кваліфікаційні вимоги: - освіта: ступінь вищої освіти не нижче бакалавра, молодшого бакалавра (у позивача дві вищі освіти і навчання, на той час, в аспірантурі Центральноукраїнського державного педагогічного університету ім. В. Винниченка (тема дисертації: «Система підготовки студентів вищих навчальних закладів до управлінської діяльності»); - досвід роботи: не потребує (тільки у Відділі мобілізаційної роботи та цивільної оборони Оперативно-режимного управління Мінагрополітики позивач пропрацювала більше 2 (двох) років та має допуск до державної таємниці); вільне володіння державною мовою. З огляду на вказані кваліфікаційні вимоги, відповідачами, крім іншого, на думку позивача, були порушені норми, закладені у ст. 42 КЗпП України, згідно з якими при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1), а також, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (п. 3) та працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва (п. 4). На думку позивача, оскільки згідно з ч. 4 ст. 36 КЗпП України у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) підприємства, установи, організації дія трудового договору працівника продовжується, питання щодо його розірвання могло розглядатися виключно керівництвом Мінекономіки, як правонаступника Мінагрополітики (п. 7 Постанови № 829). Отже, наказ про її звільнення, виданий по Мінагрополітики, не можна вважати законним, оскільки наказу про скорочення чисельності або штату працівників Мінагрополітики, за її даними, не існує взагалі. Разом з тим, абзацом 1 пункту 2.4 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (зі змінами), визначено, що записи в трудовій книжці, які, зокрема, стосуються звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). У наказі від 30 березня 2020 року № 25-к вказано: «Підстава: попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 20 грудня 2019 року». В той же час, у трудовій книжці позивача зроблено запис: «Звільнено з займаної посади у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України».

За вказаних обставин позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дана цивільна справа перебувала у провадженні судді Черкаського районного суду Черкаської області ОСОБА_2 .

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 з посади судді Черкаського районного суду Черкаської області у відставку справу передано на автоматизований розподіл для визначення іншого судді.

Згідно зі ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень ст.ст. 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючу суддю Миколаєнко Т.А. та 17 серпня 2020 року передано їй дану справу.

Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 19 серпня 2020 року справу прийнято до провадження, вирішено проводити її розгляд у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 15 вересня 2020 року та запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення їм даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

09 вересня 2020 року представник відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Стрелець В.О., скориставшись своїм правом, відповідно до частини сьомої статті 178 ЦПК України, засобами поштового зв`язку направив на адресу суду відзив на позовну заяву разом з доказами направлення/вручення його копій іншим учасникам справи. Вказана заява по суті справи отримана судом 14 вересня 2020 року.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача 2 Стрелець В.О. просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що наказом Мінагрополітики від 21 березня 2018 року № 114-к ОСОБА_1 було призначено на посаду відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони Оперативно-режимного управління з 22 березня 2018 року. У подальшому, наказом Мінагрополітики від 09 серпня 2019 року № 404-к, ОСОБА_1 переведено на рівнозначну посаду відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту Міністерства аграрної політики та продовольства України. При цьому, відповідно до Закону України «Про державну службу» та Критеріїв визначення переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 271, посада відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту Мінагрополітики не належить до посад державної служби. Разом з тим, як на доказ протиправної бездіяльності Мінекономіки, ОСОБА_1 посилається на те, що за період з 20 грудня 2019 року (дата вручення попередження) до 30 березня 2020 року (дата звільнення) у Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Мінекономіки було відкрито дві вакантні посади державної служби, які не були їй запропоновані. Однак, оскільки посада, яку займала позивач в Міністерстві аграрної політики та продовольства України, не є посадою державної служби, останню не могло бути призначено на вказані вакантні посади, шляхом переведення з Мінагрополітики, так як згідно зі ст. 21 Закону України «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється. Відтак, для заміщення вказаних вакантних посад державної служби у Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Мінекономіки, позивачу необхідно було взяти участь у конкурсі, проте ОСОБА_1 документів для участі у конкурсі не подавала. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство аграрної політики та продовольства України реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Функції Мінекономіки у сфері мобілізаційної підготовки, мобілізації та цивільного захисту значно відрізняються від тих, що покладалися на Мінагрополітики. З метою організації здійснення заходів з мобілізаційної підготовки та мобілізації, цивільного захисту та контролю за їх здійсненням в Міністерстві, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління або залучаються Мінекономіки до виконання мобілізаційних завдань (замовлень) створено Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту. Згідно зі Штатним розписом Мінекономіки на 2020 рік, посада відповідального чергового у вказаному відділі відсутня. Щодо посад старших інспекторів, які за кваліфікаційними вимогами відповідають посаді відповідального чергового, то вони не були та не є вакантними і не могли бути запропоновані позивачу. Таким чином, у зв`язку з реорганізацією Мінагрополітики, відсутністю у штатному розписі Мінекономіки посади відповідального чергового, яка не є посадою державної служби, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України Мінагрополітики прийнято наказ від 30 березня 2020 № 25-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивача було звільнено з посади відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту. При цьому, Міністерством дотримано вимоги статті 49-2 КЗпП України, якою, зокрема, передбачено що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Крім цього, представник відповідача зазначає про те, що трудовим законодавством не передбачено поновлення працівника на іншу посаду, ніж він займав до звільнення. Таким чином, на його думку, позивачем невірно обраний спосіб захисту, а відтак, вказані позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відзив долучено судом до матеріалів справи.

15 вересня 2020 року справу було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючої судді Миколаєнко Т.А. на лікарняному.

22 вересня 2020 року позивачем ОСОБА_1 до канцелярії суду подано відповідь на відзив Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, з доказами направлення її копій іншим учасникам справи.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 зазначає, що цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. Що ж стосується обраного нею способу захисту, то про його правильність, на її думку, свідчить сам відповідач 2, оскільки у своїх запереченнях він посилається на ті ж самі нормативно-правові акти, що і вона. При цьому, позивач вказує, що функціональні обов`язки відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони Оперативно-режимного управління визначені інструкцією, розробленою відповідно до Кодексу цивільного захисту та постанов Кабінету Міністрів України від 09 січня 2014 року № 11 «Про затвердження Положення про єдину державну систему цивільного захисту», та від 27 вересня 2017 року № 733 «Про затвердження Положення про організацію оповіщення про загрозу виникнення або виникнення надзвичайних ситуацій та зв`язку у сфері цивільного захисту». Зі змісту вказаних нормативно-правових актів, на думку позивача, вбачається, що відповідальний черговий Відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони (цивільного захисту) є сполучною ланкою в системі виконання завдань, пов`язаних з безпекою населення та забезпечення його життєдіяльності під час надзвичайних ситуацій в мирний та воєнний час. Рівень значущості посади підтверджується наданням їй 2-ої форми допуску до державної таємниці (для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно»). Допуск до державної таємниці, на який вона мала право за умовами своєї службової діяльності, означає, що у неї був офіційно оформлений дозвіл на ознайомлення з секретною інформацією та провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею. Відтак, на думку позивача, посада відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони (цивільного захисту) не може відноситися до переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування (на кшталт посад працівників, задіяних у комплексному обслуговуванні і ремонті будинків, реставраційних та будівельно-монтажних роботах, або які здійснюють матеріально-технічне та господарське забезпечення). Про це свідчить і указана у відзиві постанова Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 271 «Про затвердження критеріїв визначення переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування», в якій чітко указано, що вона не стосується працівників, які опрацьовують документи з обмеженим доступом (абз. 3 п. 1 Критеріїв). Твердження відповідача 2 стосовно її непричетності до практичного виконання завдань і функцій держави вважає необґрунтованим. Крім того, позивач зауважує, що відповідно до пункту 4 Положення про Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 459 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 вересня 2019 року № 838), Мінекономіки відповідно до покладених на нього завдань організовує у межах повноважень, передбачених законом, здійснення комплексу заходів з мобілізаційної підготовки та мобілізації у сферах агропромислового сектору економіки (п.п. 352); здійснює інші повноваження, визначені законом (п.п. 367). Згідно з пунктом 5 вказаного Положення Мінекономіки з метою організації своєї діяльності: забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, виконання завдань з мобілізаційної підготовки та мобілізаційної готовності держави (п.п. 7). Водночас, відповідно до пункту 4 Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2015 року № 1119 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), Мінагрополітики відповідно до покладених на нього завдань: організовує у межах повноважень, передбачених законом, здійснення комплексу заходів з мобілізаційної підготовки та мобілізації у сферах агропромислового сектору економіки (п.п. 59); здійснює інші повноваження, визначені законом (п.п. 63). Згідно з пунктом 5 вказаного Положення Мінагрополітики з метою організації своєї діяльності: забезпечує у межах повноважень, передбачених законом, виконання завдань з мобілізаційної підготовки та мобілізаційної готовності держави (п.п. 4). Таким чином, позивачу не зрозуміло, в чому саме відповідач 2 вбачає, що функції Мінекономіки у сфері мобілізаційної підготовки, мобілізації та цивільного захисту значно відрізняються від тих, що покладалися на Мінагрополітики». Водночас, позивач зауважує, що регуляторними актами Мінагрополітики не передбачалася умова володіння статусом держслужбовця для зайняття посади відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони. Критеріями для призначення на посаду слугували освітньо-кваліфікаційний рівень та досвід роботи у сфері мобілізаційної підготовки та цивільного захисту. Вимоги щодо знаходження на держслужбі стосувалися (і то не в повній мірі) начальника відділу та спеціалістів. Саме тому гранична чисельність працівників апарату Мінагрополітики, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (в редакції від 28 серпня 2019 року), складала 360 осіб, з яких держслужбовців - 356 осіб, тобто, на 4 (чотири) одиниці менше. У Мінекономрозвитку на момент реорганізації загальна чисельність працівників апарату (930 осіб) відповідала кількості держслужбовців (930 осіб). Ідентичні умови щодо прийняття на посаду у Відділ мобілізаційної роботи та цивільного захисту містяться і в Положенні про Відділ мобілізаційної роботи та цивільного захисту, затвердженому наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 03 січня 2020 року № 2, відповідно до якого на посади працівників відділу призначаються особи, які мають відповідний посаді освітньо-кваліфікаційний рівень та досвід роботи у сфері мобілізаційної підготовки та цивільного захисту (п. 1.7.); начальник відділу повинен мати ступінь вищої освіти не нижче магістра, досвід роботи на посадах державної служби категорій «Б» чи «В», або досвід служби в органах місцевого самоврядування, або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше двох років, стаж роботи, пов`язаний з мобілізаційною підготовкою, не менше як три роки, відповідний допуск до державної таємниці та вільно володіти державною мовою (п. 4.2). Після реорганізації гранична чисельність працівників Мінекономіки збільшилась до 1355 осіб, з яких кількість держслужбовців становила 1351 особу, тобто, на 4 (чотири) одиниці менше від загальної кількості (і на даний момент, з огляду на постанову КМУ № 85 в останній редакції від 15 вересня 2020 року, ця різниця залишається незмінною). Крім того, на думку позивача, відповідач 2, зазначаючи у своєму відзиві про те, що посади, які за кваліфікаційними вимогами відповідають посаді відповідального чергового, не були та не є вакантними і не могли бути запропоновані позивачу, підтверджує таким чином порушення ним норм, закладених у ст. 42 КЗпП України, згідно яких переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1), а при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (п. 3) та працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва (п. 4). Разом з тим, позивач зауважує, що відповідачем під час попередження її про наступне вивільнення не було одночасно запропоновано іншої посади (роботи). За вказаних обставин позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідь на відзив Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 25 вересня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Нестеренко Н.М., постановлено судові засідання у даній справі проводити у режимі відеоконференції, забезпечення її проведення доручено Окружному адміністративному суду міста Києва.

06 жовтня 2020 року за клопотанням представника відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Нестеренко Н.М. підготовче судове засідання відкладено до 24 листопада 2020 року.

24 листопада 2020 року проведення підготовчого розгляду справи відкладено до 22 грудня 2020 року у зв`язку з неможливістю проведення судового засідання в режимі відеоконференції за участі представника відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України - з Окружним адміністративним судом м. Києва у зв`язку з карантинними обмеженнями, запровадженими у вказаному суді.

22 грудня 2020 року за клопотанням представника відповідача - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Стрельця В.О. проведення підготовчого розгляду справи відкладено до 10 лютого 2021 року.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 18 березня 2021 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі.

У судовому засіданні, яке відбулося 18 березня 2021 року за участі позивача ОСОБА_1 та представника відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Стрелеця В.О., позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити з підстав, наведених у ньому.

Представник відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Стрелець В.О. заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у позові з мотивів, наведених у відзиві на позов.

Водночас, за клопотанням позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні було оголошено перерву до 27 квітня 2021 року.

27 квітня 2021 року в судовому засіданні від відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, у режимі відеоконференцзв`язку, брав участь представник Кандиба М.В. , який заявлені позовні вимоги не визнав, підтримав правову позицію, висловлену його колегою Стрельцем В.О. , та просив суд відмовити у позові.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання, призначене на 27 квітня 2021 року, не з`явилася.

Разом з тим, 27 квітня 2021 року з електронної адреси Фонду сприяння національно-патріотичному вихованню громадян України на електронну адресу суду від імені ОСОБА_1 надійшло клопотання про проведення розгляду справи за її відсутності.

За вказаних обставин, до початку судового засідання, помічником головуючої судді Миколаєнко Т.А. - Бак М.А. був здійснений телефонний дзвінок на мобільний номер позивача ОСОБА_1 з метою з`ясування інформації про те, чи дійсно вказане клопотання було подано позивачем та чи наполягає остання на його задоволенні. У відповідь ОСОБА_1 зазначила, що дане клопотання дійсно було подане нею особисто, а тому вона його підтримує та просить суд провести розгляд справи за її відсутності, що підтверджено телефонограмою № 707/818/20 від 27 квітня 2021 року.

Представник відповідача 1 - Міністерства аграрної політики та продовольства України, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення розгляду справи, у жодне судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Із заявами, клопотаннями, в тому числі про відкладення розгляду справи, до суду не звертався, правом на подачу відзиву на позов не скористався.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Відтак, з урахуванням думки представника відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Кандиби М.В., суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності позивача ОСОБА_1 та представника відповідача 1 - Міністерства аграрної політики та продовольства України.

За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд дійшов наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 114-к від 21 березня 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони Оперативно-режимного управління з 22 березня 2018 року, підстава: заява ОСОБА_1 від 20 березня 2018 року; що підтверджується копією даного наказу (т. 1, а.с. 52, 127).

Наказом державного секретаря Міністерства аграрної політики та продовольства України Андронова В. № 404-к від 09 серпня 2019 року переведено ОСОБА_1 з 09 серпня 2019 року на рівнозначну посаду відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту, підстава: повідомлення щодо пропозиції посади ОСОБА_1 (згода від 06 серпня 2019 року), заява ОСОБА_1 від 06 серпня 2019 року (т. 1, а.с. 128).

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» № 829 від 02 вересня 2019 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади та відповідно до пунктів 9 і 9-1 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, серед іншого, постановив: реорганізувати Міністерство аграрної політики та продовольства шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства.

20 грудня 2019 року директором Департаменту кадрового забезпечення та роботи з персоналом Дем`яненко О., на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, було письмово, під підпис, попереджено ОСОБА_1 про можливе наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», що підтверджується копією даного попередження (т. 1, а.с. 53, 129).

Наказом Голови комісії з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України Черних О. № 25-к від 30 березня 2020 року ОСОБА_1 , відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту, звільнено із займаної посади з 31 березня 2020 року у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Підстава: попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 20 грудня 2019 року (т. 1, а.с. 51, 130).

З копії трудової книжки « ОСОБА_1 » (мова оригіналу - російська), ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 від 27 липня 1988 року, вбачається, що 22 березня 2018 року ОСОБА_1 призначена на посаду відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони Оперативно-режимного управління Міністерства аграрної політики та продовольства України, наказ № 114-к від 21 березня 2018 року. 31 березня 2020 року ОСОБА_1 звільнена із займаної посади у зв`язку з реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, наказ № 25-к від 30 березня 2020 року (т. 1, а.с. 54-55).

Наказом виконувача обов`язків державного секретаря Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Черних О. № 254-к від 28 січня 2020 року, відповідно до статті 23 Закону України «Про державну службу» та пункту 11 Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 246, були оголошені конкурси на зайняття посад державної служби в апараті Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, що підтверджується ксерокопією даного наказу (т. 1, а.с. 71).

Згідно з додатком до наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 254-к від 28 січня 2020 року, визначено перелік посад, на зайняття яких оголошується конкурс, зокрема, у Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту конкурс було оголошено на 2 посади головного спеціаліста, що стверджується ксерокопією даного додатку (т. 1, а.с. 72).

З Умов проведення конкурсу на посаду головного спеціаліста Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (2 посади) (категорія «В»), затверджених наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 254-к від 28 січня 2020 року, вбачається, що до посадових обов`язків осіб, які займають дані посади, відносяться:

- участь у розробленні проекту мобілізаційного плану Мінекономіки, розроблення довготермінових та річних програм мобілізаційної підготовки Мінекономіки і вжиття заходів до забезпечення їх виконання;

- здійснення методологічного, методичного та інформаційного забезпечення мобілізаційної підготовки та мобілізації в Міністерстві, на підприємствах, що належать до сфери управління Мінекономіки, або залучаються ним до виконання мобілізаційних завдань (замовлень);

- здійснення заходів з мобілізаційної підготовки в Міністерстві та контроль їх здійснення підприємствами, що належать до сфери управління Мінекономіки, або залучаються ним до виконання мобілізаційних завдань (замовлень);

- здійснення заходів у підготовці до функціонування за призначенням пунктів управління Мінекономіки як елементів системи управління Міністерства;

- організація заходів щодо планування та підготовки до технічного прикриття в особливий період об`єктів, що належать до сфери управління Мінекономіки;

- визначення потреби (обсягу) у фінансуванні заходів з мобілізаційної підготовки, у тому числі на утримання пунктів управління Мінекономіки та подання відповідних пропозицій до бюджетних запитів Мінекономіки на відповідний рік;

- розроблення, опрацювання і внесення на розгляд керівництва нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації.

До кандидатів ставилися наступні кваліфікаційні вимоги: 1) освіта: ступінь вищої освіти не нижче бакалавра, молодшого бакалавра; 2) досвід роботи: не потребує; 3) володіння державною мовою: вільне володіння державною мовою (т. 1, а.с. 73).

ОСОБА_1 має диплом магістра з відзнакою серії НОМЕР_2 , у 2018 році закінчила Центральноукраїнський державний педагогічний університет імені Володимира Винниченка, здобула кваліфікацію: магістр освіти, вчитель музичного мистецтва, що підтверджується копією даного диплому (т. 1, а.с. 75).

Також ОСОБА_1 має посвідчення аспіранта Центральноукраїнського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка № 1/19з, кафедра педагогіки та менеджменту, дата видачі: 22 вересня 2019 року; термін дії: до 31 серпня 2023 року, що підтверджується його копією (т. 1, а.с. 76).

Крім того, ОСОБА_1 має диплом серії НОМЕР_3 , згідно з яким у 1988 році вона закінчила повний курс Херсонського індустріального інституту за спеціальністю ткацтво, присвоєно кваліфікацію інженера-технолога, що підтверджується копією даного диплому (т. 1, а.с. 74).

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Аналізуючи доводи позивача про те, що посада відповідального чергового, яку вона обіймала у Мінагрополітики, не може відноситися до переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, та передбачає практичне виконання завдань і функцій держави, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про державну службу» визначено поняття державного службовця, яким є громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Особа, яка вступає на посаду державної служби вперше, набуває статусу державного службовця з дня публічного складення нею Присяги державного службовця, а особа, яка призначається на посаду державної служби повторно, - з дня призначення на посаду.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» функції з обслуговування - це діяльність працівників державного органу, яка не передбачає здійснення повноважень, безпосередньо пов`язаних з виконанням завдань і функцій, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Пунктом 14 частини третьої статті 3 Закону України «Про державну службу» встановлено, що дія цього Закону не поширюється на працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування.

Критерії визначення переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, затверджуються Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина четверта статті 3 Закону України «Про державну службу»).

Відповідно до пункту 1 Критеріїв визначення переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 271, критеріями визначення переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, є зміст і характер виконуваної ними роботи, що в переважній більшості не передбачає здійснення повноважень, безпосередньо пов`язаних з виконанням завдань і функцій, визначених частиною першою статті 1 Закону України «Про державну службу», а також роботи, що пов`язана із забезпеченням належних умов функціонування державного органу, у тому числі: комплексним обслуговуванням і ремонтом будинків, роботою з утримання прилеглої території, реставраційними та будівельно-монтажними роботами; документальним забезпеченням та діловодством (крім працівників, які опрацьовують документи, яким присвоєно гриф «для службового користування» або яким надано гриф секретності «особливої важливості», «цілком таємно», «таємно»); комп`ютерним забезпеченням та впровадженням інформаційних технологій (крім працівників, до компетенції яких належить формування, адміністрування та розвиток загальнодержавних електронних реєстрів, баз даних, інформаційних систем, а також забезпечення захисту інформації); виконанням завдань та функцій фахівця з інтерв`ювання, секретаря і стенографіста; комп`ютерним набором тексту, роботою з копіювальною та розмножувальною технікою, записом, накопиченням, систематизацією, перевіркою і опрацюванням цифрових та інших даних, підбором довідкового та інформаційного матеріалу; виконанням завдань та функцій касира, відповідального чергового, диспетчера, чергового оперативного; веденням архіву та виконанням функцій з бібліотечного обслуговування; матеріально-технічним та господарським забезпеченням.

Суд зауважує, що ОСОБА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами той факт, що вона, працюючи на посаді відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту Мінагрополітики, мала допуск до державної таємниці та опрацьовувала документи з обмеженим доступом.

Крім того, ОСОБА_1 не доведено факту набуття нею статусу державного службовця, а саме: складення Присяги державного службовця, а також присвоєння їй рангу державних службовців (відомості про вказані обставини у трудовій книжці позивача відсутні).

Призначення її на посаду відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони Оперативно-режимного управління Мінагрополітики не було здійснено за результатами конкурсу, що підтверджено наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 114-к від 21 березня 2018 року.

Не поширювалися на позивача і обмеження, пов`язані з проходженням державної служби, зокрема, передбачені Законом України «Про запобігання корупції».

З огляду на вищевикладене, суд констатує, що посада відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту, яку займала позивач у Міністерстві аграрної політики та продовольства України, не належить до посад державної служби, а тому останню не могло бути призначено на вакантні посади головного спеціаліста Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, шляхом переведення з Мінагрополітики, оскільки для заміщення вказаних вакантних посад державної служби ОСОБА_1 необхідно було взяти участь у конкурсі, проте документів для участі у конкурсі позивач не подавала, що підтверджено нею у судовому засіданні.

Щодо реорганізації Мінагрополітики як підстави для звільнення, суд зауважує, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною третьою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частина перша статті 40 КЗпП України).

За змістом частин першої, другої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Згідно з усталеною судовою практикою, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Порядок вивільнення працівників, закріплений КЗпП України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (частина перша статті 49-2 КЗпП України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (частина друга статті 49-2 КЗпП України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (частина третя статті 49-2 КЗпП України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (стаття 43); у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (частина третя статті 49-2 КЗпП України).

Відповідно до абзацу другого пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи (абзац другий пункту 19 в редакції Постанови Верховного Суду України № 18 від 26.10.95).

Так, чисельність працівників - це списочний склад працюючих, тому скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. У свою чергу, штат співробітників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тобто скорочення штату є зміною штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

Відповідно до статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Вирішуючи питання, чи дійсно у Мінагрополітики мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, реорганізація, що супроводжувалася скороченням чисельності або штату працівників, суд виходить з наступного.

Згідно правил частини першої, п`ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Правовим наслідком ліквідації підприємства є припинення всіх права та обов`язків юридичної особи, реорганізації - перехід всіх права та обов`язків в порядку правонаступництва до нової (іншої) юридичної особи не тільки в частині майна і майнових прав та обов`язків, а й у трудових відносинах.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади є юридичними особами публічного права.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів визначається Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074.

Пунктом 6 вказаного Порядку встановлено, що права та обов`язки органів виконавчої влади переходять у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Міністерство аграрної політики та продовольства України реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Даною постановою також установлено, що центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками майна, прав та обов`язків органів, які реорганізуються.

Відтак, суд констатує, що реорганізація Міністерства аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України дійсно мала місце, а Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства було правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства.

Згідно з пунктом 4 Положення про Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 459 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 вересня 2019 року № 838), Мінекономіки відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, виконання завдань з мобілізаційної підготовки та мобілізаційної готовності держави; здійснює методологічне та методичне забезпечення мобілізаційної підготовки національної економіки та координацію планування, методологічне забезпечення розроблення проектів мобілізаційних планів та програм мобілізаційної підготовки в органах виконавчої влади, інших державних органах; розробляє та подає Кабінетові Міністрів України проект мобілізаційного плану національної економіки на особливий період; розробляє виходячи з економічних можливостей держави для центральних та місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів мобілізаційні завдання (замовлення) щодо виробництва продукції, виконання робіт, надання послуг, створення спеціальних формувань в особливий період для задоволення потреб Збройних Сил, інших військових формувань і правоохоронних органів спеціального призначення; координує роботу із створення, розвитку, утримання, передачі, ліквідації і реалізації мобілізаційних потужностей; координує роботу із створення мобілізаційного резерву матеріально-технічних і сировинних ресурсів; організовує бронювання на період мобілізації та на воєнний час військовозобов`язаних, які працюють в органах державної влади, інших державних органах, органах місцевого самоврядування і на підприємствах, в установах та організаціях, яким встановлено мобілізаційні завдання (замовлення); організовує у межах повноважень, передбачених законом, здійснення комплексу заходів з мобілізаційної підготовки та мобілізації у сферах агропромислового сектору економіки; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Водночас, відповідно до абзацу четвертого підпункту 4 пункту 5 Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2015 року № 1119, яке втратило чинність 20.02.2021, Мінагрополітики з метою організації своєї діяльності забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, виконання завдань з мобілізаційної підготовки та мобілізаційної готовності держави. Згідно з підпунктом 59 пункту 4 Мінагрополітики відповідно до покладених на нього завдань «організовує у межах повноважень, передбачених законом, здійснення комплексу заходів з мобілізаційної підготовки та мобілізації у сферах агропромислового сектору економіки».

Таким чином, функції Мінекономіки у сфері мобілізаційної підготовки, мобілізації та цивільного захисту значно відрізняються (є більш розширеними) від тих, що покладалися на Мінагрополітики.

Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з метою організації здійснення заходів з мобілізаційної підготовки та мобілізації, цивільного захисту та контролю за їх здійсненням в Мінекономіки, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління або залучаються Мінекономіки до виконання мобілізаційних завдань (замовлень) створено Відділ мобілізаційної підготовки та цивільного захисту.

Положення про Відділ мобілізаційної підготовки та цивільного захисту затверджене наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 03 січня 2020 року № 2. Відповідно до п. 1 даного Положення Відділ мобілізаційної підготовки та цивільного захисту (далі - відділ) є самостійним структурним підрозділом апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Мінекономіки). Відділ у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, наказами Мінекономіки, цим Положенням та дорученнями керівництва Мінекономіки. Структура та чисельність відділу визначаються відповідно до структури та штатного розпису Мінекономіки. До складу відділу входить сектор цивільного захисту (далі - сектор). Основні завдання, функції та права сектору, що входить до складу відділу, визначаються в Положенні про нього. Співробітники відділу здійснюють свої функції, керуючись цим Положенням, Положенням про сектор та посадовими інструкціями. На посади працівників відділу призначаються особи, які мають відповідний посаді освітньо-кваліфікаційний рівень та досвід роботи у сфері мобілізаційної підготовки та цивільного захисту.

Частиною п`ятою статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України затверджує граничну чисельність працівників міністерств та інших центральних органів виконавчої влади в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України для утримання органів виконавчої влади.

До введення в дію Постанови КМУ № 829 від 02 вересня 2019 року гранична кількість працівників Мінагрополітики складала 360 осіб, з яких держслужбовців - 356 осіб, а Мінекономіки (на той час - Мінекономрозвитку) - 930 осіб, що відповідала кількості держслужбовців - 930 осіб (Постанова КМУ від 05 квітня 2014 року № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» в редакції постанови КМУ від 14 серпня 2019 року № 801). Після введення в дію Постанови КМУ № 829 від 02 вересня 2019 року гранична кількість працівників Мінагрополітики була анульована, а Мінекономіки зросла до 1355 осіб, з яких кількість держслужбовців становила 1351 особу (Постанова КМУ від 05 квітня 2014 року № 85 в редакції Постанови КМУ від 11 вересня 2019 року № 838).

Відповідно до Штатного розпису апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (відповідно до постанови КМУ від 15.01.2020 № 16 та наказу Мінекономіки від 29.01.2020 № 102) на 2020 рік, затвердженого виконувачем обов`язків державного секретаря Олександром Черних 31 січня 2020 року, усього по Міністерству налічується 1318 штатних одиниць. Відділ мобілізаційної підготовки та цивільного захисту складається з начальника відділу (1 штатна одиниця), заступника начальника відділу (1 штатна одиниця), головних спеціалістів (4 штатних одиниці) та старших інспекторів (4 штатних одиниці). Також до складу відділу входить Сектор цивільного захисту, який, у свою чергу, складається із завідувача сектору (1 штатна одиниця) та головних спеціалістів (4 штатних одиниці) (т. 1, а.с. 135-153; зокрема, а.с. 152, зворот).

З наведеного слідує, що усі 4 штатні одиниці Мінекономіки, які не відносяться до посад державної служби, а саме посади старших інспекторів, входять до складу Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

При цьому, посада відповідального чергового, яка не є посадою державної служби, у Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Мінекономіки відсутня.

Разом з тим, відповідно до копії наказу з особового складу Міністра Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Абромавичуса А. № 613-к від 30 березня 2015 року, на підставі заяви гр. ОСОБА_7 , останнього призначено на посаду старшого інспектора Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 30 березня 2015 року. Вислуга в державних органах становить 32 роки 6 місяців 8 днів (т. 1, а.с. 134).

Згідно з копією наказу з особового складу Міністра Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Абромавичуса А. № 614-к від 30 березня 2015 року, на підставі заяви гр. ОСОБА_8 , останнього призначено на посаду старшого інспектора Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 30 березня 2015 року. Вислуга в державних органах становить 35 років 5 місяців 12 днів (т. 1, а.с. 131).

Відповідно до копії наказу з особового складу заступника Міністра - керівника апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Клименко Ю.Л. № 1484-к від 15 червня 2015 року, на підставі заяви ОСОБА_10 , останнього призначено на посаду старшого інспектора Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 16 червня 2015 року. Вислуга в державних органах виконавчої влади складає 32 роки 5 місяців 30 днів (т. 1, а.с. 132).

Згідно з копією наказу з особового складу заступника Міністра - керівника апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Клименко Ю.Л. № 2130-к від 03 вересня 2015 року, на підставі заяви ОСОБА_11 , останнього призначено на посаду старшого інспектора Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 04 вересня 2015 року. Вислуга в державних органах виконавчої влади складає 33 роки 9 місяців 24 дні (т. 1, а.с. 133).

Наказом з особового складу виконувача обов`язків державного секретаря Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Черних О.О. № 919-к від 17 грудня 2019 року, на підставі заяви ОСОБА_7 , наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 322 від 05 листопада 2019 року «Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України», штатного розпису Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 11 листопада 2019 року, останнього переведено з посади старшого інспектора Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту на посаду старшого інспектора Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 18 грудня 2019 року, що підтверджується його копією (т. 1, а.с. 134).

Наказом з особового складу виконувача обов`язків державного секретаря Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Черних О.О. № 927-к від 17 грудня 2019 року, на підставі заяви ОСОБА_8 , наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 322 від 05 листопада 2019 року «Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України», штатного розпису Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 11 листопада 2019 року, останнього переведено з посади старшого інспектора Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту на посаду старшого інспектора Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 18 грудня 2019 року, що підтверджується його копією (т. 1, а.с. 131).

Наказом з особового складу виконувача обов`язків державного секретаря Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Черних О.О. № 929-к від 17 грудня 2019 року, на підставі заяви ОСОБА_10 , наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 322 від 05 листопада 2019 року «Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України», штатного розпису Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 11 листопада 2019 року, останнього переведено з посади старшого інспектора Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту на посаду старшого інспектора Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 18 грудня 2019 року, що підтверджується його копією (т. 1, а.с. 132).

Наказом з особового складу виконувача обов`язків державного секретаря Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Черних О.О. № 959-к від 17 грудня 2019 року, на підставі заяви ОСОБА_11 , наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 322 від 05 листопада 2019 року «Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України», штатного розпису Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 11 листопада 2019 року, останнього переведено з посади старшого інспектора Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту на посаду старшого інспектора Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 18 грудня 2019 року, що підтверджується його копією (т. 1, а.с. 133).

Матеріалами справи підтверджено, що про майбутнє вивільнення позивача було попереджено під особистий підпис 20 грудня 2019 року, а звільнено 31 березня 2020 року, таким чином, термін попередження про звільнення, передбачений статтею 49-2 КЗпП України, роботодавцем дотриманий.

Водночас, суд констатує, що як на момент попередження ОСОБА_1 про можливе наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» (тобто станом на 20 грудня 2019 року), так і на момент звільнення останньої (31 березня 2020 року) усі 4 штатні одиниці Мінекономіки, які не відносяться до посад державної служби, а саме: посади старших інспекторів, що входили до складу Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, не були вакантними, оскільки 17 грудня 2019 року на них було переведено працівників Мінекономіки з вислугою в державних органах виконавчої влади понад 30 років, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , що підтверджується дослідженими судом копіями наказів про переведення вказаних осіб на відповідні посади, а також поясненнями представника відповідача 2 у судовому засіданні.

Усі інші штатні одиниці, наявні у Міністерстві розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, як зазначено вище, відносяться до посад державної служби і не могли бути запропоновані ОСОБА_1 , яка не була державним службовцем і могла їх зайняти виключно за результатами конкурсу.

Таким чином, на момент попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення, а також на момент її звільнення, у Міністерстві розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України були відсутні вакантні посади, які, з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду роботи, могли бути запропоновані останній, а тому, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець вважається таким, що виконав обов`язок по працевлаштуванню позивача.

Отже, судом установлено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці у Міністерстві аграрної політики та продовольства України, а саме, реорганізацією шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, що супроводжувалася скороченням штату працівників; своєчасним попередженням позивача про наступне вивільнення; відсутністю у Міністерстві розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України вакантних посад, які, з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду роботи могли бути запропоновані позивачу; відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Мінагрополітики прийнято наказ від 30 березня 2020 року № 25-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким останню звільнено з посади відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з посади у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відбулося з дотриманням вимог частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона має переважне право на залишення на роботі, є безпідставним, оскільки переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад та не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 29 листопада 2018 року в справі № 292/50/18 (провадження № 61-44153св18).

Доводи ОСОБА_1 про те, що запис у трудовій книжці позивача: «Звільнено з займаної посади у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України» не відповідає тексту наказу Голови комісії з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України Черних О. № 25-к від 30 березня 2020 року про її звільнення, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, так як даний документ містить, зокрема, наступне формулювання: «Звільнити ОСОБА_1 , відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту, 31 березня 2020 року у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України».

Водночас, слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2020 року № 1344 відмінено рішення про реорганізацію Міністерства аграрної політики та продовольства шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а також визнано таким, що втратив чинність, абзац другий пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», однак вказане не спростовує висновків суду про дотримання роботодавцем вимог чинного законодавства під час звільнення позивача з посади відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту Міністерства аграрної політики та продовольства України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі № 328/1170/18 (провадження № 61-45386св18).

До того ж, із інформації, опублікованої на офіційному вебсайті Мінагрополітики за адресою: https://www.kmu.gov.ua/news/minagropolitiki-rozpochinaye-vsi-neobhidni-proceduri-dlya-povnocinnogo-zapusku, встановлено, що на даний час не розроблено та не затверджено структуру даного міністерства, а також не погоджено з Мінфіном та не затверджено його кошторис і штатний розпис.

Щодо доводів представника відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства про обрання позивачем невірного способу захисту, суд зауважує, що частиною першою статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу. Одночасно суд визначає працівника звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Якщо ж на день прийняття судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника процедуру ліквідації підприємства, установи, організації розпочато, але ще не завершено, на вказане підприємство, установу, організацію покладається обов`язок поновлення на роботі такого працівника та здійснення на його користь визначених законодавством виплат.

При цьому, Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, а відтак, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, трудовим законодавством не передбачено поновлення працівника на іншу посаду, ніж він займав до звільнення. У випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 05 березня 2020 року в справі 809/378/17.

Крім того, у постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 815/436/17 (адміністративне провадження № К/9901/17267/18) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі звільнення без законної підстави, працівник підлягає поновленню на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Підстави для поновлення позивача на посаді у новоутвореній установі відсутні, оскільки його не було переведено в установленому законом порядку.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

З огляду на вищевикладене, суд погоджується з доводами відповідача 2 - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, наведеними у відзиві на позов, про обрання позивачем невірного способу захисту, однак, враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача з посади у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відбулося з дотриманням вимог частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України, вони не мають для суду правового значення.

Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58).

Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані суду докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні, зважаючи на те, що судом установлено, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позові.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи вищевказані положення статті 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позивач в силу Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд вважає необхідним судовий збір компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд залишає за позивачем.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У позові ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі - відмовити.

Судові витрати у справі залишити за позивачкою - ОСОБА_1 .

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за вебадресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Черкаський районний суд Черкаської області.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .

Відповідач 1: Міністерство аграрної політики та продовольства України, юридична адреса: вул. Хрещатик, 24, м. Київ; ідентифікаційний код юридичної особи: 37471967.

Відповідач 2: Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, юридична адреса: вул. М. Грушевського, 12/2, м. Київ; ідентифікаційний код юридичної особи: 37508596.

Повне судове рішення складено та підписано 06 травня 2021 року.

Суддя: Т. А. Миколаєнко