Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.04.2021 Справа №607/18941/20

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої Герчаківської О. Я.,

з участю секретаря Киреньки Г. Я.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки, адвоката Худої І. Р.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача, адвоката Базан Д. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2020 року (справа № 607/13834/20). В даному шлюбі у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2020 року (справа № 607/13560/20) стягнено з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Протягом останніх пів року сторони проживають окремо. Перебуваючи у шлюбі, подружжя спільно за спільні кошти, 09 липня 2019 року придбали для сім`ї автомобіль DAEWOO NEXIA 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який станом на сьогодні не можуть добровільно поділити чи вирішити питання спільного користування майном. Вже більше пів року відповідач повністю володіє та розпоряджається спільним автомобілем, таким чином спірний транспортний засіб фактично перебуває в особистому користуванні відповідача. Позивачка не може користуватись чи іншим чином мати доступ до свого майна. Щодо вартості спірного майна, то ОСОБА_1 зазначила, що не має реального доступу до авто та немає змоги провести оцінку спірного майна, тому використовує інформацію із засобів масової інформації з оголошеннями про продаж аналогічних автомобілів. На підставі моніторингу цін на аналогічні авто на сайті https://auto.ria.com нею здійснено розрахунок вартості спірного авто, яка орієнтовно складає 3650 $ (104 317 гривень).

З огляду на вищенаведене ОСОБА_1 просила суд в порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль марки DAEWOO NEXIA 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , стягнувши з нього на користь позивачки 52 158 гривень 50 копійок в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, а також стягнути судові витрати.

Ухвалою судді від 10 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

03 грудня 2020 року судом зареєстровано відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву про поділ майна подружжя, в якому він просить відмовити у позові в повному обсязі. Додатково зазначив, що за час його спільного проживання з дружиною, вони придбали автомобіль DAEWOO NEXIA 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 за кошти, значну частину яких він позичив у свого брата. Протягом 20192020 року у сім`ї часто виникали конфлікти, в цей час відповідач позичав досить велику суму грошей у різних людей. У зв`язку з цим сторони вирішили продати автомобіль та розплатитися з боргами. Оскільки авто потребувало великих капіталовкладень та було у незадовільному стані, сторони не змогли його продати за суму, вказану у позовній заяві. В решті, автомобіль придбав брат ОСОБА_2 28 липня 2020 року за 25 тис. грн.

29 грудня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про зміну підстав позову, у якій просила в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 52 158 гривень 50 копійок в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки DAEWOO NEXIA 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та судові витрати. Мотивувала тим, що на час подання позову їй не було відомо про продаж спільного автомобіля. Вважає, що за відсутності її згоди на відчуження спірного автомобіля вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Також позивачка ОСОБА_1 повідомила суд про те, що звернулася до експерта для проведення оцінки автомобіля, так як ціна в договорі купівлі-продажу від 28 липня 2020 року є договірною. Зазначала, що висновок про оцінку буде надано в підготовчому судовому засіданні.

21 січня 2021 року представник відповідача, адвокат Базан Д. Д. подала заперечення, у якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Покликалася на те, що договір купівлі-продажу 6141/2020/21220557 від 28 липня 2020 року є чинним, ніким не оспорюється і не скасований. Встановлена відповідачем вартість спірного транспортного засобу в розмірі 25 000,00 грн відповідала його технічному стану, оскільки напередодні автомобіль потрапив у ДТП. На момент вчинення договору купівлі-продажу подружжя проживало разом, вели спільне господарство та побут, ростило сина. Позивачці було відомо про продаж транспортного засобу за вказану вище ціну, і в подальшому ці кошти були витрачені на потреби сім`ї. Відтак, оцінка автомобіля не може вплинути на суму компенсації, яку просить стягнути ОСОБА_1 . Судові витрати у сумі 13 340,80 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката залишити за позивачкою.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Худа І. Р. позов та заяву про зміну предмета позову підтримали з підстав, викладених у них.

Відповідач ОСОБА_2 , його представник, адвокат Базан Д. Д. в судовому засіданні позовних вимог не визнали, покликаючись на підстави, викладені у відзиві та запереченнях.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показав, що є батьком позивачки, а відповідач його колишній зять. Сторони після весілля жили у м. Кременці, а у 2018 році переїхали жити до свідка в с. Горинку Кременецького району, де проживали впродовж 20182019 років. Коли почалася пандемія в березні 2020 року відповідач поїхав в м. Тернопіль та до них не повертався. У червні 2020 року ОСОБА_2 з мамою та братом приїхали до свідка, де на той час проживала позивачка з сином та повідомив, що не хоче жити у с. Горинка, оскільки там немає перспективи. Через 23 дні свідок завіз доньку з онуком на квартиру в м. Тернопіль і залишив там. Однак позивачка з відповідачем часто сварилися і 18 липня 2020 року свідок приїхав, забрав доньку в село та з того часу сторони спільно не жили. Автомобіль дочка та колишній зять придбали за весільні гроші. Де зараз знаходиться транспортний засіб свідку невідомо. На дні народженні онука у серпні відповідача не було, пізніше приїхав на машині з подарунками, машина була без змін, не побита. За продаж автомобіля та позики грошей свідку невідомо. Спірним автомобілем свідок користувався, возив колишнього зятя на роботу, за ремонт платив.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показав, що знайомий зі сторонами, живуть по сусідству, ходили у гості. Свідку відомо, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 одружилися у 2018 році, жили разом з моменту одруження. Через пів року після весілля за весільні гроші придбали автомобіль, яким керували відповідач та його тесть. Відповідача свідок перестав бачити як почалася пандемія, машиною він не приїжджав, після карантину його не бачив. У липні 2020 року позивачка повернулася з м. Тернополя, сказала, що проживати разом не будуть. Зі слів її батька свідку відомо, що автомобіль продано брату відповідача після того, як сторони вже спільно не проживали.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показала, що є кумою сторін. Повідомила, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 одружилися у 2018 році, пізніше придбали автомобіль та у них народився син. Згодом відповідач почав приїжджати додому та конфліктувати, що ОСОБА_6 мало уваги приділяє йому. З весни 2020 року не приїжджав. Позивачка хотіла налагодити відносини з ним, тому у червні 2020 року повідомила свідку, що поїде у м. Тернопіль на 2 тижні. Однак конфлікти на фоні грошей продовжувалися, тому у липні 2020 року ОСОБА_1 повернулася у с. Горинку. 18-20 липня 2020 року ОСОБА_6 з сином перебувала в с. Горинка Кременецького району. Автомобіль сторони придбали через пів року після одруження за весільні гроші, про продаж автомобіля свідку стало відомо лише у грудні 2020 року. Відповідача ОСОБА_2 бачила 34 рази.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показав, що знайомий зі сторонами, є їхнім кумом, був в них на весіллі та проживає по сусідству. Після одруження сторони жили разом в с. Горинка, але з початку карантину ОСОБА_7 у селі він не бачив, його не було. У липні 2020 року сторони посварилися, причини сварки свідку невідомі. Знає, що автомобіль купили після весілля за кошти з весілля, зі слів ОСОБА_10 за 3 000 тис. доларів. Продали автомобіль, коли в стосунках не були, що також свідку відомо зі слів позивачки. Одного разу свідок забирав ОСОБА_1 з сином в с. Горинку через те, що їхній автомобіль поламався.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показала, що є матір`ю відповідача і колишньою свекрухою позивачки. Одружилися сторони дуже поспіхом. Жили спочатку у м. Кременці, орендували квартиру, відповідач працював на пекарні. Мама позивачки була за кордоном, тому вони вирішили переїхати жити у с. Горинка до батька позивачки. Народилася дитина, відповідач їздив у с. Горинку, потім о 5 год. ранку вставав і їхав на пекарню в с. Петриків на роботу. Після введення карантину сторони вже мали машину. Позивачка з дитиною жили у с. Горинка, відповідач туди їздив на Пасху, відвозив зарплату. Були постійні претензії, що він повинен бути у с. Горинка. Молодший син свідка готовий був надати сторонам квартиру для проживання. У травні 2020 року відбулася розмова, що сторони почнуть жити разом. Тато позивачки привіз її у червні в м. Тернопіль та сторони жили разом близько двох місяців. Автомобіль знаходився в м. Тернополі під будинком, де вони жили. У серпні 2020 року транспортний засіб продали молодшому сину свідка ОСОБА_12 . Свідку відомо, що це було спільне рішення сторін. Чи отримав кошти за машину молодший син, їй не відомо. У с. ОСОБА_13 поїхала перед днем народження дитини. Частково автомобіль був придбаний за їх кошти, але і брат дав відповідачу грошей.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду показав, що є рідним братом відповідача. Повідомив, що сторони проживали у належній його сім`ї квартирі за адресою АДРЕСА_1 , з травня до серпня 2020 року безкоштовно. Свідок ходив до них в гості, допомагав у побутових потребах. У 2019 році придбали брату автомобіль, яким користувалися ОСОБА_2 та його тесть. Автомобіль сторони вирішили продати свідку у липні чи на початку серпнч 2020 року. Свідок з відповідачем поїхали на СТО, де оцінили приблизний ремонт автомобіля у 40 тис. грн. Обговорили ціну ремонту на квартирі, де спільно проживали сторони, у присутності позивачки. Продаж автомобіля був ініціативою брата та позивачки, бо їм потрібні були гроші. Коли свідок перекупляв машину, то потрібно було вкласти більше 40 тис. грн у її ремонт. За декілька днів до придбання автомобіля свідком, відповідач його «стукнув» і пішла корозія. Окрім цього потрібно було міняти рульову рейку (від 7 до 9 тис. грн), перестав працювати блок управління автомобілем (заміна близько 12 тис. грн), запчастини необхідно було замовляти з Кореї або з Узбекистану. Свідок вирішив придбати автомобіль, бо знайомий міг йому допомоги із ремонтом. Позивачка знала про домовлену суму продажу 25 тис. грн. Гроші передавав брату та позивачці, ввечері 28 липня 2020 року, у день, коли був складений договір купівліпродажу, у квартирі на АДРЕСА_2 . В серпні відповідач подзвонив свідку та повідомив, що ОСОБА_6 взяла частину грошей та поїхала у с. Горинку.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, суд вважає, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Як слідує із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 20 жовтня 2018 року Кременецьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, сторони зареєстрували шлюбу 20 жовтня 2018 року.

Відповідно до договору купівліпродажу 6143/2019/1552507 транспортного засобу від 09 липня 2019 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_14 автомобіль DAEWOO NEXIA 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за 85 800 грн.

Як слідує із свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 22 серпня 2019 року Горинською сільською радою Кременецького району Тернопільської області у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою № 574 від 22 червня 2020 року за адресою АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (батько), ОСОБА_15 (мати).

Відповідно до договору купівліпродажу 6141/2020/2122057 транспортного засобу від 28 липня 2020 року ОСОБА_16 придбала у ОСОБА_2 автомобіль DAEWOO NEXIA 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за 25 000 грн.

Як слідує із постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року у справі № 607/120602/20 ОСОБА_2 26 липня 2020 року о 22 год. 20 хв. в смт. В. Березовиця, по вул. Микулинецька, 6, Тернопільського району, керуючи транспортним засобом марки «Daewoo» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності, не був уважним, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Пежо Експерт» д.н.з. НОМЕР_4 , який був припаркований та залишив місце події. Внаслідок ДТП автомобіль зазнав механічних пошкоджень та завдано матеріальних збитків. Вказаними діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. п. 2.3Б, 10.9, 2.10А ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст.124, ст.122-4 КУпАП. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 255 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2020 року у справі № 607/13834/20 розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 20 жовтня 2018 року Кременецьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №157.

За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Як зазначено в пункті 23 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України.

Згідно з статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.ч.2, 3 ст.65 СК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як встановлено в судовому засіданні з показів свідків та підтверджується матеріалами справи, автомобіль DAEWOO NEXIA 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 придбаний сторонами в шлюбі за спільні «весільні» кошти колишнього подружжя. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час придбання вказаного вище транспортного засобу проживали разом однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, а отже спірний автомобіль є спільно нажитим майном подружжя та підлягає поділу на рівні частки. Факт позики коштів на придбання спірного транспортного засобу не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд відхиляє такі доводи відповідача, викладені ним у відзиві.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Не дивлячись на те, що спірний транспортний засіб було відчужено відповідачем, він входить до складу майна, що підлягає поділу, оскільки до загального майна подружжя включається наявне у нього на час розгляду справи майно, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Поряд із цим, згідно з вище переліченими нормами матеріального права, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частку вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, у випадку, якщо відповідач відчужив зазначений автомобіль без відома та згоди позивача, витратив кошти не в інтересах сім`ї, позивач, зокрема, має право звернутися з позовом про стягнення на її користь 1/2 частки його ринкової вартості автомобіля на момент продажу.

Така позиція висловлена в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №554/8023/15-ц від 03 липня 2019 року.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.

Сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 відчужив спірний автомобіль без згоди позивачки з якою, на час вчинення договору купівліпродажу 6141/2020/2122057 транспортного засобу від 28 липня 2020 року, перебував у шлюбі однак не проживав однією сім`єю, що підтвердили свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 . Покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 цих обставин не спростували. Щодо показів свідка ОСОБА_12 , то суд їх оцінює критично, оскільки останній неприязно відноситься до позивачки, що було встановлено в ході його допиту.

ОСОБА_1 передбачала, що спірний транспортний засіб перебуває у володінні та користуванні відповідача та не була обізнана про продаж спільно набутого з відповідачем автомобіля, що також вбачається із прохальної частини позовної заяви, яка в подальшому була змінена.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що кошти від продажу спільного майна сторін були використані в інтересах сім`ї, чи позивачка отримала компенсацію від продажу спірного автомобіля, відповідачем суду не надано.

Отже, в силу вищенаведених вимог ст. ст. 65, 71 СК України та правових висновків Верховного Суду позивачка має право на отримання компенсації половини вартості відчуженого автомобіля, яка з урахуванням обставин справи має дорівнювати 1/2 частині фактично отриманих відповідачем коштів.

Відтак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 12 500 грн в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки DAEWOO NEXIA, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Щодо суми стягнення, яку судом визначено в розмірі 12 500 грн, то суд роз`яснює наступне.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів" від 18 листопада 2015 року N 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 650 ЦК України передбачено, що особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Договір купівліпродажу 6141/2020/2122057 транспортного засобу від 28 липня 2020 року укладений між ОСОБА_16 та ОСОБА_2 оформлено в сервісному центрі в простій письмовій формі за присутності адміністратора. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 25 000 грн., недобросовісність покупця та продавця в цій частині не встановлена. Тобто, вказаний договір є укладеним, ніким не скасовувався та не оспрювався, а тому істотна умова такого договору ціна домовлена сторонами враховується судом при визначенні суми, яка підлягає до стягнення з відповідача в користь позивачки.

Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд відхиляє як доказ вартості спірного автомобіля скріншоти з вебсайту auto.ria.com, інших сервісів, оскільки такий доказ не може вважатися належним. Суд міг би сприйняти як належний та допустимий доказ висновок автотоварознавчої експертизи, наданий експертом, однак сторона позивача, будучи обізнаною про можливість проведення такої експертизи, не заявила відповідне клопотання, як і не надала висновок про оцінку на що покликалася в заяві про зміну підстав позову. Тобто, ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами вартість спірного транспортного засобу на день його відчуження.

Фотографії, які містяться при матеріалах справи носять інформаційний характер про участь ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_17 , їх спільний побут, однак не можуть слугувати доказом на підтвердження часу та місця перебування позивачки, оскільки населений пункт чи адреса де перебуває позивачка з дитиною з цих фото ідентифікувати неможливо.

З приводу понесених позивачкою витрат на правничу (правову) допомогу, суд звертає увагу на наступне.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

На підтвердження цього позивачем було надано: договір про представництво та на надання правничої допомоги № 3 від 25 вересня 2020 року; додаток № 1 до договору про представництво та на надання правничої допомоги № 3 від 25 вересня 2020 року; акт про надання правничої допомоги згідно з договором про представництво та на надання правничої допомоги № 3 від 25 вересня 2020 року; додаток № 2 до договору про представництво та на надання правничої допомоги № 3 від 25 вересня 2020 року; квитанцію до прибуткового ордеру № 3 від 03 листопада 2020 року; акт про надання правничої допомоги згідно з договором про представництво та на надання правничої допомоги № 2 від 25 вересня 2020 року.

Відтак, враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання таких робіт, ціну позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача в користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн, що відповідатиме вимогам співмірності.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача в користь позивачки.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 7678, 83, 206, 258268, 273, 352355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн. в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки DAEWOO NEXIA, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору та 6000 (шість тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення суду складено 19 квітня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська