ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/58/20 Головуючий суддя І інстанції Пілюгіна О. М.
Провадження № 22-ц/818/282/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з недоговірних зобов`язань про повернення безпідставно набутого майна (коштів)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Котелевець А.В. Маміної О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді Пілюгіної О.М., по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна, третя особа: ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року представник Моторного (транспортного) страхового бюро України звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуте майно, а саме грошові кошти в розмірі 16536,00 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 04 лютого 2016 року по проспекту Гагаріна міста Харкова зі сторони смт. Безлюдівка Харківського району ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «ГАЗ» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_3 , яка від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди. На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не була застрахована. 18 липня 2018 року відповідач звернулася до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування. Загальний розмір витрат з урахуванням збору документів та визначення розміру шкоди відповідача складає 16536,00 гривень.

04 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено мирову угоду, відповідно до умов якої ОСОБА_2 здійснив відшкодування ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, витрат на поховання у сумі 202161,25 гривень, а остання визнала, що сума відшкодування є безспірною та остаточною, а також те, що з укладенням даної мирової угоди та належним її виконанням припиняються підстави для стягнення з ОСОБА_2 будь-яких грошових коштів. Таким чином, відповідач не мала підстав для отримання від позивача грошових витрат у розмірі 16536,00 гривень та набула їх безпідставно, що змусило позивача звернутися до суду з позовом.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні позову МТСБУ до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна, третя особа: ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі МТСБУ просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, перерозподілити судові витрати.

Посилається на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом було порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права і неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи.

Вказано, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України, поклав на ОСОБА_2 обов`язок з подвійного відшкодування шкоди, що прямо суперечить ст. 61 Конституції України.

Зауважив, що у цій справі підлягають врахуванню правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі 131/153/17.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи.

За нормою ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 лютого 2016 року о 09:30 ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ГАЗ 3110, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався за адресою: місто Харків, проспект Гагаріна зі сторони селища Безлюдівка Харківського району Харківської області в напрямку центру міста Харкова, грубо порушив вимоги ПДР та поблизу будинку АДРЕСА_1 допустив наїзд на малолітню ОСОБА_3 , про що свідчать дані протоколу від 04 лютого 2016 року огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, дані повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 18 жовтня 2016 року та дані схеми дорожньо-транспортної пригоди від 04 лютого 2016 року.

В результаті ДТП, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , що видано 09 лютого 2016 року виконавчим комітетом Комунарської сільської ради Харківського району Харківської області.

Причиною смерті ОСОБА_3 є несумісна із життям травма голови, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 445-ДМ/16 від 05 лютого 2016 року та довідкою про причини смерті № 445-ДМ/16 від 05 лютого 2016 року.

Вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2018 року (справа № 641/3379/16-к), встановлено, що 04 лютого 2016 року приблизно о 09:30 ОСОБА_2 керував технічно справним автомобілем ГАЗ-3110, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався по проспекту Гагаріна зі сторони селища Безлюдівка Харківського району Харківської області в напрямку центру міста Харкова. В ході руху, в районі будинку № 182 по вулиці Драгомирівській ОСОБА_2 грубо порушив вимоги п.п. 15.1, 18.1 Правил дорожнього руху України та скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_3 , яка перетинала проїжджу частину дороги з права на ліво по ходу руху автомобіля ГАЗ-3110. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди.

Вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки; на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання.

18 липня 2018 року потерпіла ОСОБА_1 звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної події, яка мала місце 04 лютого 2016 року.

Відповідно до наказу Моторного (транспортного) страхового бюро України № 8226 від 28 серпня 2018 року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_3 за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04 лютого 2016 року, нараховано страхове відшкодування в розмірі 16536,00 гривень.

МТСБУ виплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 16536,00 гривень, про що свідчить платіжне доручення № 992794 від 29 серпня 2018 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 04 червня 2019 року затверджено мирову угоду від 04 червня 2019 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до умов якої сторони домовилися про врегулювання спору в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, що спричинила смерть малолітньої особи. ОСОБА_2 здійснив відшкодування матеріальної та моральної шкоди, витрат на поховання, судових витрат ОСОБА_1 у розмірі 202161,25 гривень, з них: матеріальна шкода в розмірі 357,19 гривень; відшкодування витрат на поховання в розмірі 59110,00 гривень; відшкодування моральної шкоди в розмірі 133194,06 гривень; витрати на правову допомогу в розмірі 9500,00 гривень. ОСОБА_1 повністю відмовилася від своїх позовних вимог та визнала вказані виплати безспірними та остаточними.

ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 202161,25 гривень, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів по мировій угоді від 04 червня 2019 року.

Також в якості доказів суду надано: свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 07 серпня 2004 року Комунарською сільською радою Харківського району Харківської області, де вказано, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копія свідоцтва про поховання ОСОБА_3 ; письмові пояснення ОСОБА_4 ; копія позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, що спричинило смерть малолітньої особи; відповідь ОСОБА_2 на претензію від 08 липня 2019 року; чеки та квитанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд свої висновки мотивував тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач діяла недобросовісно при зверненні щодо отримання коштів у зв`язку із смертю її дочки ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 35.1, ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування

Відповідно до п. 36.1, ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Отже, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно з частиною першою вказаної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснення розрахунку, за якими була проведена виплата страхового відшкодування, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

З огляду на те, що на час звернення ОСОБА_1 до МТСБУ мирова угода між нею та ОСОБА_2 не була затверджена, відсутні підстави вважати, що відповідач діяла недобросовісно, а тому відсутні і підстави для повернення виплаченої суми відшкодування за рахунок потерпілої особи.

Умови мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають юридичну силу лише для її учасників, і тому права та обов`язки МТСБУ не визначають. За змістом ст.ст. 1166, 1167 ЦК України потерпіла особа має право на повне відшкодування завданої потерпілій особі матеріальної і моральної шкоди особою, яка її завдала.

Висновки суду відповідно до ст.ст. 89, 263, 264 ЦПК України ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що були належним чином оцінені судом з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також - достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, з наведенням мотивів відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оскільки суд ухвалив оскаржене рішення суду з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підстав для перерахунку судових витрат немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.В. Котелевець.

О.В. Маміна.