Провадження № 2/761/2430/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

позивача: ОСОБА_1

представників відповідачів: Федорченко Д.А., Толстунової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні в місті Києві в приміщенні зали суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Державного бюро розслідувань, Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, -

в с т а н о в и в:

В липні 2020 р. ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м.Києві (відповідач 1), Державного бюро розслідувань (відповідач 2), Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві (відповідач 3), в якому просила суд стягнути з відповідача 1 на її користь компенсацію за немайнову шкоду, заподіяну працівниками Головного управління Національної поліції у м. Києві та слідчими Державного бюро розслідувань грубим порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства України, невиконанням покладених на них обов`язків в розмірі 56 мінімальних заробітних плат, зобов`язати відповідача 3 списати з рахунку відповідача 1 56 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом України на день здійснення платежу, стягнути судові витрати в сумі 70,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 09.11.2009 р. Солом`янський районний суд м. Києва задовольнив позов ОСОБА_2 , за яким з урахуванням заяви про роз`яснення рішення було зобов`язано Національний технічний університет України «КПІ» надати довідку про заробітну плату для обчислення пенсії за період з 01.01.1987 р. по 31.12.1991 р. в розмірі 49209,42 крб з помісячною розшифровкою сум. Добровільно вказане рішення не виконувалось, 22.01.2010 р. було відкрито виконавче провадження №136/5. В ході виконавчого провадження Національний технічний університет України «КПІ» надано неправдиву довідку, внаслідок чого 29.04.2011 р. було направлено заяву про скоєння злочину на ім`я прокурора Солом`янського району м. Києва.

02.11.2011 р. рішенням Солом`янського районного суду м. Києва з урахуванням ухвали Апеляційного суду м. Києва від 18.10.2012 р. у справі №2-1069/11 зобов`язано Національний технічний університет України «КПІ» відкликати з Управління пенсійного фонду України у Солом`янському районі м. Києва довідку від 11.04.2011 р. з неправдивими відомостями, яка не відповідає рішенню Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2009 р. та ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 27.11.2009 р.

27.10.2011 р. рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №4-2455 зобов`язано прокурора Солом`янського району м. Києва розглянути заяву ОСОБА_1 про злочин (щодо виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2009 р. ) та прийняти рішення в порядку та строки, передбачені ст. 97 КПК України.

Позивач зазначає, що до сьогоднішнього дня не виконано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2009 р., рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.10.2011 р. у справі №4-2455, ухвала Апеляційного суду м. Києва від 18.10.2012 р. у справі №2-1069/11 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.06.2014 р. у справі 757/16861/14-ц зобов`язано Прокуратуру м. Києва внести до ЄРДР заяву про злочин щодо невиконання рішень судів.

Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом.

У відзиві на позов представник відповідача 2 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що Державне бюро розслідувань є неналежним відповідачем у цій справі, будь-які матеріально-правові правовідносини з позивачем відсутні, позивач дії Державного бюро розслідувань не оскаржувала, права позивача не порушені. Позивач не надано жодних доказів заподіяння їх шкоди, що є підставою для відмови в задоволенні позову. (а.с. 50-62)

У відзиві на позов представник відповідача 1 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, неправомірність дій (бездіяльність) службових чи посадових осіб повинна бути доведена належними доказами, а саме рішенням суду. Позивач не надала суду доказів визнання незаконною бездіяльності органів досудового розслідування. (а.с. 89-92)

В судовому засіданні позивач позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просила його задовольнити.

Представники відповідачів 1, 2 заперечили щодо задоволення позову.

Відповідач 3 в судове засідання свого представника не направив, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзиву або заперечень до суду, одночасно з направленням його учасникам справи, не направив.

За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.09.2020 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.02.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 95)

Згідно відповіді №М-2765/125/23/1-2020 від 04.06.2020 р. в провадженні слідчого відділу Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві перебувало кримінальне провадження №001078 від 09.09.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 ч.1 КК України (невиконання судового рішення). 25.11.2019 р. кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, станом на 04.06.2020 р. Київською прокуратурою №9 постанова про закриття кримінального провадження не скасована. (а.с. 23)

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернулась до суду в порядку ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України з метою стягнення з Головного управління Національної поліції у Київській області немайнову шкоду, заподіяну працівниками Головного управління Національної поліції у м. Києві та слідчими Державного бюро розслідувань грубим порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства України, невиконанням покладених на них обов`язків в розмірі 56 мінімальних заробітних плат,

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Частиною першою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З урахуванням вказаних положень шкода може бути відшкодована лише у випадках визнання рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції (постанова Верховного Суду від 29.07.2020 р. у справі №521/20955/17)

Між тим, позивачем не надано жодних судових рішень, якими не визнано дії чи бездіяльність посадових та службових осіб Головного управління Національної поліції у Київській області або Державного бюро розслідувань розслідувань незаконними.

При цьому, з наданої відповіді слідчого управління ГУНП у м Києві від 04.06.2020 р. кримінальне провадження №001078 було закрито постановою від 25.11.2019 р. Відомості про скасування вказаної постанови матеріали справи не містять

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що діями саме відповідачів 1, 2 було завдано немайнову шкоду. Позивачем не доведено і причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою Головного управління Національної поліції у Київській області, Державного бюро розслідувань та заподіяною шкодою.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 18.12.2020 р. у справі № 686/17319/19.

Крім цього, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами

В постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №752/19715/14-ц зазначено, що позивач визначає відповідача у справі самостійно. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Варто зазначити, що згідно ст. 170 ч. 1 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц зазначила, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Однак, всупереч цьому позивач просила зобов`язати Головне управління державної казначейської служби у м. Києві списати з рахунку Головного управління Національної поліції у Київській області шкоду.

Доказів існування правовідносин між позивачем і відповідачем Головним управлінням державної казначейської служби у м. Києві, під час яких спричинено позивачу шкоду, суду не надано.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування немайнової шкоди, суд не вбачає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 23, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 211, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Державного бюро розслідувань, Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Головне управління Національної поліції у м.Києві, , адреса: м.Київ, вул.Володимирська, 15.

Державне бюро розслідвань, , адреса знаходження: м.Київ, вул.М.Грушевського, 12/2.

Головне управління Державної казначейської служби України в м.Києві, , адреса знаходження: м.Київ, вул.Терещенківська, 11А.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повне рішення виготовлено 26.04.2021 р.