Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 квітня 2021 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Сидоренко Ю.В.,

при секретарі: Рекуненко І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В :

29 грудня 2020 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що вони є співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Зазначений будинок належить /м на праві особистої приватної власності, згідно договору дарування №1330 від 06 липня 2004 року. На сьогоднішній день в зазначеному будинку зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_3 , який в порушення домовленості, не знявся з реєстрації і виїхав на нове місце проживання. На даний час реєстрація відповідача в будинку не дає можливості позивачам продати дану нерухомість або отримати субсидії. Актом перевірки фактичного проживання встановлено, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з 22.10.2004 року.

В позовній заяві вказано, що на даний час відповідач ОСОБА_3 не бажає добровільно знятися з реєстрації, та у відділі міграційної служби позивачам в усному порядку відмовили в знятті з реєстрації без присутності ОСОБА_3 з паспортом, і роз`яснили право звернення до суду.

Виходячи з вищенаведеного, позивачі вказують, що вони, як власники будинку, не мають можливості використовувати його на власний розсуд, оскільки відповідач своєю реєстрацією не дає можливості в реалізації їх законних прав та інтересів, а тому позивачі змушені звернутися до суду з даним позовом, в якому просять суд усунути порушення в здійсненні ними права користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування будинком по АДРЕСА_1 , шляхом зняття його з реєстраційного обліку.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 15 січня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та справу призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с.18).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте до суду надано заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує.

Позивачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, проте суду надано заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.22).

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 повторно з`явився, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання (перебування), що підтверджується поштовим конвертом що повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.27), а також поштовим повідомленням про отримання судової повістки 15.04.2021 року (а.с.30), також належне сповіщення відповідача здійснено судом шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади про виклик відповідача до суду, відповідно до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.29). Проте, будь-яких документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачем суду не надано, відзиву на позов та заперечень проти позовних вимог суду не представлено.

Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди позивачів, суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування № 1330, який зареєстровано 19.07.2006 року (а.с.2), та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11274585 від 19.07.2006 року (а.с.3), власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , по Ѕ частині кожний, та копії вказаних документів міститься в матеріалах справи.

Також даний факт підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 є власником Ѕ частини будинку, та ОСОБА_2 є власником Ѕ частини будинку (а.с.4-6).

Відповідно до довідки за № 1235 від 24.12.2020 року, виданої Балківською сільською радою Василівського району Запорізької області, вбачається що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7).

Відповідно до Акту про фактичне місце проживання від 28.12.2020 року, складеного в присутності: власника ОСОБА_1 , мешканців села ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , депутата сільської ради Щербань С.В., та секретаря сільської ради Щербань І.І., вбачається, що ОСОБА_3 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з дня реєстрації - з 22.10.2004 року (а.с.11).

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Виходячи з положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України щодо обов`язку доказування, обов`язок довести свої заперечення щодо наявності поважних причин відсутності на спірній житловій площі покладено на відповідача.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Стаття 47 Конституції України та ст.9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Права власника житлового будинку визначені в ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України).

Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, мають встановлюватися наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад встановлені строки, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Згідно роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк тощо).

Статтею 321 ЦК України визначено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадку і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житлового приміщення може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами якого вони є; із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Таку правову позицію висловив ВСУ у Постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказана норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

З порівняльного аналізу ст.ст.383,391 ЦК України та стст.64,150,156 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст.383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок ,квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які і не були членами його сім`ї, а положення стст.64,150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Пункт 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07.02.2014 року „Про судову практику про захист прав власності та інших речових прав" передбачено, що власник жила має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі та суд вважає необхідним усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності нерухомим майном, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування, який зареєстровано 19.07.2006 року, з тих підстав, що відповідач по справі ОСОБА_3 у спірному будинку тривалий час (понад 2 роки) і по теперішній час не проживає, що вбачається з Акту про фактичне місце проживання (не проживання) від 28.12.2020 року. Крім того, на теперішній час позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть у повному обсязі реалізувати своє право на розпорядження приватною власністю, оскільки у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач ОСОБА_3 не бажає. Будь-яких підстав для збереження за відповідачем вказаного вище житлового приміщення судом не встановлено та відповідачем в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено. Тому перешкоди, які чиняться позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідачем по справі ОСОБА_3 у володінні належним позивачам на праві власності будинком, мають бути усунені в судовому порядку шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі за вищенаведеними підставами.

Керуючись ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317,319,386,391,405 Цивільного Кодексу України, ст.ст.71,107,156,163 Житлового кодексу України, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", ст.ст.9, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на праві приватної власності нерухомим майном, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто Василівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27 квітня 2021 року.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області Ю.В. СИДОРЕНКО