У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.04.2021 Справа №465/600/21

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Братасюк В.М., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в:
До Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області подано позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Національної гвардії України, про визнання незаконним та скасування рішення житлово - побутової комісії, в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення у вигляді протоколу № 11 засідання житлово - побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 15.12.2020 р. про відміну протоколу засідання житлово - побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 № 9 від 10.12.2020 р. щодо розподілу ОСОБА_4 та членам його сім`ї однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та перенесення в списках черговиків загальної черги та в списках першочергового отримання житлової площі з 17.12.2001 р. на 13.03.2017 р.; зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 в особі її житлово - побутової комісії поновити ОСОБА_1 та члена його сім`ї (дружину) на квартирному обліку на загальних підставах з 17.12.2001 р., та в списках осіб, які мають право на першочергове отримання житлової площі з 09.06.2017 р.; зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 скерувати на затвердження до центральної житлово - побутової комісії ГУ НГУ рішення житлово - побутової комісії у вигляді протоколу № 11 засідання житлово - побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 15.12.2020 р. про відміну протоколу засідання житлово - побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 № 9 від 10.12.2020 р. щодо розподілу ОСОБА_1 та членам його сім`ї однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
13.04.2021року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Національної гвардії України, про визнання протиправним і скасування рішення житлово - побутової комісії Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити дії, призначено підготовче судове засідання на 14 год. 50 хв. 06 травня 2021 року.
26.04.2021року представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , заборонивши Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головному управлінню Національної гвардії України вчиняти дії спрямовані на розподіл, продаж, оформлення документів на видачу ордеру іншим особам та сприяння у засвідченні ними права власності на спірне майно, а також інші дії, що можуть спричинити відчуження вказаного нерухомого майна.
Вирішуючи питання забезпечення позову суд виходить з наступного.
Необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даний спосіб, позивач обґрунтовує тією обставиною, що невжиття заходів із забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивача та членів його сімї, так як відповідач та третя особа в ході розгляду справи може вчиняти дії щодо перерозподілу, продажу, оформлення документів на видачу ордеру іншим особам та сприяння їм у засвідченні права власності на спірне житло

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Як передбачено положеннями ч.7 ст.153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.
Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
При цьому, відповідно до вимог ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.
Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч.3 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обов`язку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов`язковість застосування національними судами України норм Конвенції.
Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).
Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 149, 150-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладання арешту, або ж заборони відчуження майна, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача.
А тому, навіть якщо між сторонами і існує спір, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про накладання арешту на майно, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях позивача, про те, що відповідач може та має намір відчужити належне майно з метою ухиляння від виконання судового рішення.
При цьому, суд наголошує, що позивачем належними допустимими, та достатніми доказами не доведено наявності наміру відповідача або ж третьої особи будь яким чином відчужити належне майно, з метою уникнення виконання рішення суду.
Оскільки позивачем ставиться питання про втручання судовим рішенням в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі, для суду є несправедливим та нерозумним «формальний» підхід для вирішення питання забезпечення позову шляхом задоволення виключно шляхом дослідження чи дотримано позивачем форми заяви про забезпечення позову, без з`ясування дійсних відносин сторін спору (наявності наміру відповідача будь яким чином відчужити належне йому майно, саме з метою уникнення виконання рішення суду).
Крім того, суд зауважує, що згідно ч.3 ст.154 ЦПК України, суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Також, відповідно до ч.ч.4-6 ст. 154 ЦПК України зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом: 1) надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; 2) вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову. Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.
Позивачем зазначено, що місцем його фактичного проживання є АДРЕСА_2 , проте доказів наявності майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові не надано.
З огляду на обраний позивачем спосіб забезпечення позову, підстави і предмет позову та відсутність даних про майновий стан позивача, який не надав доказів наявності майна в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову у випадку відмови у позові, суд проаналізувавши заяву про забезпечення позову, матеріали позовної заяви, виходячи із засад розумності, та обґрунтованості вимог щодо забезпечення позову, з урахуванням забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд приходить до переконання, що подана позивачем заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, оскільки, як зазначає сам представник позивача, предметом позову є визнання протиправними дій щодо скасування рішення Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та зобов`язання вчинити дії, що передбачені встановленим порядком забезпечення житлом військовослужбовців Національної гвардії України, а у поданій заяві про забезпечення позову просить накласти арешт на нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , крім тогоне вказано жодних обґрунтувань для застосування заходів забезпечення позову у визначений ним спосіб та не подано доказів, що невжиття заходів утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, такожв заяві не зазначено вартості майна станом на момент звернення з відповідною заявою, що унеможливлює встановлення співмірності заявлених вимог.
Керуючись ст. 149-153 ЦПК України ,-
у х в а л и в :
В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , заборонивши Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головному управлінню Національної гвардії України вчиняти дії спрямовані на розподіл, продаж, оформлення документів на видачу ордеру іншим особам та сприяння у засвідченні ними права власності на спірне майно, а також інші дії, що можуть спричинити відчуження вказаного нерухомого майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня проголошення.
Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк