ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/2802/17 Провадження № 2/636/3/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2021 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки майна в натурі зі спільної часткової власності та припинення спільної часткової власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд поділити в натурі житловий будинок загальною площею 57,9 кв.м та господарськими спорудами, які знаходяться за адресом: АДРЕСА_1 , і визнати за ними право приватної власності на відокремлені частини житлового будинку та господарські споруди, що відповідають розміру 2/3 та 1/3 частки кожної із сторін у спільному майні; встановити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та стягнути судові витрати з відповідача.

В обґрунтування позову вказував, що йому належить 2/3 частини житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка під зазначеним будинком не приватизована. 1/3 частина даного будинку належить його колишній дружині ОСОБА_3 , шлюб з якою розірвано 13.09.2013 рішенням Чугуївського міського суду Харківської області. До складу вказаного житлового будинку входять надвірні споруди, які розміщені на земельній ділянці і становлять з ним одне ціле, а саме: прибудова, тамбур, літня кухня, погріб, сарай, навіс гараж. Вказував, що він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з пропозицією про поділ в натурі житлового будинку та земельної ділянки як об`єктів права спільної часткової власності, однак дана пропозиція була залишена без розгляду.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою (в подальшому уточненою), в якому просила, виділити їй в натурі 1/3 частину садибного (індивідуального) житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 , а саме: приміщення № І, 1-2, 1-6, 1-8 та 1-7 в житловому будинку; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на вищевказаний будинок.

В обґрунтування позову посилалась, на те, що їй належить 1/3 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Інші 2/3 частини житлового будинку належать ОСОБА_1 . На даний час виникла необхідність виділити належну їй частину в натурі, але угоди щодо способу виділення її частки із загального майна між нею та ОСОБА_1 не досягнуто.

Сторони в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_4 просив задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору-купівлі продажу від 02.02.2006, ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 (а.с. 5 т. 1).

Згідно рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 01.12.2014 визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину вищевказаного будинку (а.с. 41-41), що також підтверджується технічними паспортами на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , (а.с. 7-9, 45-47 т. 1).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 590352 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею, 0, 1500 га, що розташована за адресом: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 57 т. 1).

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3850 від 14.05.2019 відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, ринкова вартість 1/3 частини житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 , складає 89263,00 грн., виділити в натурі ОСОБА_4 1/3 частини садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 , не надається можливим. Виділ частки технічно неможливий. В зв`язку з неможливістю поділу житлового будинку розмір компенсації не розраховується (а. с. 143-160 т. 1).

Допитаний в судовому засідання судовий експерт ОСОБА_6 пояснив суду, що дане домоволодіння поділити технічно не можливо та підтвердив висновок експертизи.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 була надана заява про укладання мирової угоди, відповідно до якої: за ОСОБА_4 визнається право власності на частину житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 , що складається з наступних приміщень: коридор 1-1 площею 3,5 м2, ванна кімната 1-2 площею 3,0 м2, коридор 1-6 площею 0,9 м2, кімната 1-7 площею 8,6 м2, кухня 1-8 площею 8,4 м2, тамбур 1 площею 1,9 м2. За ОСОБА_1 визнається права власності на частину житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 , що складається з наступних приміщень: кімната 1-3 площею 10,2 м2, кімната 1-4 площею 7,4 м 2 кімната 1-5 площею 14 м2. Також ОСОБА_4 сплачує ОСОБА_1 компенсацію частки будинку, на яку збільшилась доля ОСОБА_4 , в розмірі 100 000,00 грн., яка не була підписана ОСОБА_4 (а.с. 193 т.1).

Відповідно до звіту з незалежної оцінки розміру вартості реконструкції житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 з поділом на дві окремі квартири, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 від 10.01.2020, вартість реконструкції житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 , з поділом на дві окремі квартири складає 156 290,00 грн з ПДВ ( а.с. 3-43 т. 2).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 356, 358 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст. 361, 364 ЦК України - співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно ст. 367 ЦК України - майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Тобто, з аналізу вказаних вище правовстановлюючих документів та положень статті 356 ЦК України вбачається, що сторони по справі є суб`єктами спільної часткової власності.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, у випадку здійснення поділу майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого та нежитлового приміщення, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання не співвимірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під не співвимірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається в натурі частина жилого приміщення, яка перевищує його частку, суд може стягнути за згодою співвласників відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Згідно ст. 365 ЦК України - право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;2) річ є неподільною;3) спільне володіння і користування майном є неможливим;4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2 ст. 183 ЦК).

З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Велика палата Верховного суду в постанові від 20 листопада 2019 року, справа № 344/8200/14-ц, провадження № 14-302цс19, зазначає: оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Згідно ст. 102-1 ЗК України - право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, проаналізувавши усі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, та оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню, оскільки згідно висновку судового експерта виділити в натурі 1/3 частини даного житлового будинку не надається можливим, мирова угода на запропонованих ОСОБА_1 умовах ОСОБА_4 не підписана.

Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного та зустрічного позову не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не стягуються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку з господарськими спорудами в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою, які знаходяться за адресом: АДРЕСА_1 , та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ 1/3 частки садибного житлового будинку зі спільної часткової власності та припинення спільної часткової власності на садибний житловий будинок, які знаходяться за адресом: АДРЕСА_1 , відмовити.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 06.09.2021.