Справа №711/702/21 2/760/6382/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька дитини,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду міста Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька дитини, в якому просила: надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3 на тимчасові багаторазові виїзди до Республіки Білорусь, Французької республіки, Єгипту, Туреччини, Польщі, Угорщини, Італії, Королівства Нідерландів, Німеччини, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , до досягнення дитиною 16-річного віку у її супроводі, або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, а також надати їй дозвіл на виготовлення документів для тимчасового виїзду або супроводу малолітнього ОСОБА_3 до вищевказаних країн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2017 року вона з відповідачем проживали разом, під час їхнього спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син - ОСОБА_3 . З 2019 року вони припинили спільне проживання та разом з сином переїхали до м. Черкаси.

Зазначає, що вона самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач жодним чином не допомогає в утриманні та вихованні дитини, аліменти не сплачує, у зв`язку з чим наявна заборгованість по сплаті аліментів станом на 20 жовтня 2020 року у сумі 52 672,28 грн.

Крім того, відповідач не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, ігнорує прохання позивача, що позбавляє її можливості оформити проїзний документ для дитини.

Ураховуючи викладене, позивач звернулась до суду з указаним позовом з метою захисту прав та інтересів дитини.

02 лютого 2020 року ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси вищевказану позовну заяву передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 березня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою суду від 10 березня 2021 року за вказаним вище позовом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Згідно з даними зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття провадження, а відповідач також отримав копію позовної заяви з додатками.

06 жовтня 2021 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», та шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, в порядку частини десятої статті 187 ЦПК України, про поважність причин неявки суду не повідомив.

Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та третьої особи.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом установлено, що позивач та відповідач мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторно) від 30 жовтня 2020 року, виданим Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серії НОМЕР_1 .

Дитина проживає разом з матір`ю (позивачем) та знаходиться на її утриманні.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», виключено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі, можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 3 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до вимог абзацу 8 підпункту 2 пункту 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За змістом наведених норм законодавства такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням початку й закінчення часового проміжку перебування у відповідній державі.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, у тому числі з урахуванням права дітей на спілкування із батьком. Надання дозволу на виїзд дітей за кордон без зазначення конкретної адреси місця їх перебування за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що позивачем не визначений період перебування дитини за кордоном, не зазначено конкретної адреси місця його перебування за межами України та не надано доказів на підтвердження повернення дітини на територію України.

З огяду на викладене, враховуючи те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон без обмеження його відповідним часом чи періодом, а також без чіткого визначення країни виїзду, до досягнення дитиною повноліття може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий не обмежений час, і це може порушити батьківські права відповідача та позбавити його права на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, а багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись Правилами перетинання державного кордону громадянами України, статтею 313 ЦК України, статтями 141, 150, 153, 155 СК України та статями 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька дитини відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення подається учасниками справи безпосередньо (частина перша статті 355 ЦПК України) або через суд першої інстанції (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна