Справа № 126/921/20
Провадження № 22-ц/801/433/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 рокуСправа № 126/921/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

за апеляційною скаргою Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області в інтересах Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Бершадського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 30 вересня 2020 року у м. Бершадь суддею цього суду Гуцолом В. І., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним, мотивуючи його тим, що між позивачем та відповідачем 22 травня 2019 року укладено договір купівлі-продажу 6/25 частин комплексу будівель та споруд, який розташований по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу серії ВМС № 585310 від 10 березня 2009 року. При зверненні до нотаріальної контори позивачу було відмовлено у посвідченні правочину від 22 травня 2019 року, оскільки відповідач не з`являвся до нотаріуса для його укладення, водночас немає співвласника, який мав 51/100 частку вказаного комплексу будівель та споруд, що може бути порушенням ст. 362 ЦК України.

Пославшись на викладене та на те, що після підписання спірного договору відповідач отримав грошові кошти, проте не з`являється до нотаріуса, тому вичерпались усі можливі заходи для його належного нотаріального оформлення, ОСОБА_1 просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі: 6/25 частин комплексу будівель та споруд - будівлі будинку майстерні, літера 16, площею 1370 кв.м, 1980 року забудови, розташованої в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 травня 2019 року.

Представник ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про визнання позову (а. с. 52). Крім того, заяви про визнання позову також подали треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 56-58).

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням Бершадська місцева прокуратура Вінницької області в інтересах Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним, обґрунтованим та таким, що не порушує права та законні інтереси держави, тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом..

Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Бершадська місцева прокуратура Вінницької області зазначила про наявність інтересу держави в оскарженні рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2020 року у зв`язку з тим, що вирішення у судовому порядку спору шляхом визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі позбавило державу відповідних надходжень до бюджету, передбачених положеннями ст. 172 ПК України, ст. 4 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування».

З урахуванням вказаного, встановивши, що Бершадська місцева прокуратура Вінницької області звернулася до суду в інтересах Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яких повідомила про подання апеляційної скарги (а. с. 103-107), та які наявність підстав для представництва їх інтересів не оскаржили, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для перегляду судового рішення за вказаною апеляційною скаргою, оскільки у цьому випадку допуск прокурора до суду є виправданим, вступ у справу здійснений у межах дискреційних повноважень, визначених законодавством.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а у позивача відсутня можливість посвідчити договір нотаріально, отже такий позов підлягає задоволенню.

Із такими висновками суду не можна погодитись з огляду на таке.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, керувався ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідно до якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При цьому, згідно з ч. 2 наведеної норми процесуального права до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.

30 вересня 2020 року представником ОСОБА_2 Ляпіною Ларисою Лук`янівною, яка діє на підставі довіреності 25 жовтня 2019 року, подано до суду першої інстанції заяву про розгляд справи у її відсутність та визнання позову (а. с. 52).

Відповідно до протоколу судового засідання від 13 жовтня 2020 року учасники справи у судове засідання не з`явились (а. с. 59).

З урахуванням наведеного, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення про задоволення позову в порядку, визначеному статтею 206 ЦПК України, за заявою представника відповідача, поданою поза межами судового засідання, без встановлення особи заявника, не роз`яснивши наслідки визнання позову у цивільному судочинстві, апеляційний суд дійшов висновку, що прийняття місцевим судом визнання позову без роз`яснення наслідків вчинення таких процесуальних дій, суперечить положенням процесуального закону, отже, в силу статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен здійснити розгляд справи, встановиш усі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного суду у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 766/22622/18.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2019 року ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, за умовами якого продавець як учасник переговорної процедури передав у власність покупця нежитлову будівлю на правах приватної власності на 6/25 частин комплексу будівель та споруд «будівля будинок майстерні, літера - 16», площею 1370 кв. м., 1980 року забудови, розташовану по АДРЕСА_1 , за 340000 грн, а покупець прийняв та оплатив вказане нерухоме майно на умовах і в порядку, визначених даним договором (а. с. 28).

22 жовтня 2019 року Комунальним підприємством «Бершадське районне бюро технічної інвентаризації» Вінницької обласної ради видано довідку № 680 про те, що 6/25 часток комплексу будівель та споруд в буд. АДРЕСА_1 належать на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу ВМС № 585310, ВМС 585311 від 10 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області (а. с. 29).

28 листопада 2019 року приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області Полуденко М. Ф. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 317/02-31, а саме відмову у посвідченні договору-купівлі 6/25 частин комплексу будівель та споруд «будівля будинок майстерні, літера - 16», площею 1370 кв. м., 1980 року забудови, розташованих по АДРЕСА_1 . Вказана постанова мотивована тим, що оскільки немає співвласника, який мав частку у спільній частковій власності, тобто 51/100 частку нерухомого майна уже виділено в натурі, отже при посвідченні договору купівлі-продажу будуть порушені положення ст. 362 ЦК України (а. с. 30).

27 лютого 2020 року рішенням Виконавчого комітету Бершадської міської ради № 5 «Про надання дозволів на присвоєння адреси на об`єкти містобудування, встановлення тимчасових споруд для підприємницької діяльності та об`єднання домоволодінь, виготовлення проектно-технічної документації» надано дозвіл ОСОБА_2 , у зв`язку з поділом комплексу будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , на присвоєння адрес об`єктам: «будівля прохідної», «гараж для автомобілів», «заправна станція», «будівля майстерні» (а. с. 32).

Згідно з абз. 1 ст. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України (подібні висновки наявні у постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року в справі № 665/2266/16-ц та від 30 жовтня 2019 року в справі № 140/2001/17).

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

За таких обставин, відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 22 травня 2019 року дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Водночас, визнання представником відповідача позову у заяві від 30 вересня 2020 року спростовує доводи позивача про ухилення іншої сторони правочину від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості вчинення таких дій.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного суду у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 545/440/18.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, у зв`язку з задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне судовий збір в розмірі 5220,00 грн, сплачений апелянтом за подачу апеляційної скарги, стягнути з позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області в інтересах Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задовольнити, рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (код ЄДРПОУ - 02909909) судовий збір в розмірі 5220,00 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 27 квітня 2021 року.