РІШЕННЯ

Іменем України

14 грудня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Єлишева А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради, про позбавлення батьківських прав

встановив:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Херсонського міського суду Херсонської області суду з позовом в якому просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неї.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що 04.10.2013 між її батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який розірвано у 2006 році, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 30.11.2006. В даному шлюбі народилася вона та її батьком в свідоцтві про народження записано відповідача ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу між батьками вона залишилася проживати разом з матір`ю та бабусею ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 . На момент розірвання шлюбу між батьками їй тоді виповнилося два роки і з тих пір стосунки з батьком були припинені. За весь час до звернення з позовом до суду з батьком зустрічалася лиши двічі у 5 та 11 років. Вказала, що знаходиться на повному утриманні та вихованні матері та бабусі. Стосунки з батьком не склалися з його вини, оскільки він самоусунувся від спілкування з нею, не цікавився її життям, навчанням, здоров`ям, її потребами. Умисно ухилявся від виконання батьківських обов`язків.

Відповідач правом на надання відзиву не скористався, але надав пояснення в судовому засіданні, в яких проти задоволення позову заперечував.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.08.2019 справу передано за територіальною підсудністю до Ленінського районного суду міста Миколаєва.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25.10.2019, з урахуванням ухвали суду від 20.12.2019 про виправлення описки, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 10.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 10.12.2021, учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити та врахувати викладене нею у письмових дебатах.

Представник відповідача в поданій до суду заяві просив розгляд справи здійснити за його відсутності та в задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа причину неявки в судове засідання не повідомила, що не перешкоджає розгляду справи.

Неявка учасників в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Крім того, учасники справи надали свої пояснення в судових засіданнях 04.10.2021 та 05.11.2021. В яких, позивач пояснила, що відповідач ніколи не приймав участь у її вихованні. Він зустрічався з нею коли вона навчалася у 4 і 5 класі, більше не пам`ятає. Відповідач в неї асоціюється лише з судом. З днем народження привітав її лише один раз в 4 класі. Дозвіл на виїзд за кордон їй не надав та аліменти не сплачує, а виконавчий лист про стягнення з нього аліментів в розмірі 200 гривень щомісячно було відкликано в травні 2020 року, через мізерний їхній розмір.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували та пояснили, що відповідач не усувався від виконання батьківських обов`язків, сплачував аліменти до того часу поки його не було стягувачем відкликано з виконавчої служби. Дозвіл на виїзд дитини закордон надав двічі, коли до нього зверталися, а в останнє не надав через неправомірні дії відносно нього матері та бабусі дитини. Вказав, що коли дочка була дитиною він з нею зустрічався та постійно цікавився її життям, але в подальшому дочка почала уникати зустрічей та спілкування з ним. Пояснив, що бабуся дочки раніше зверталася до Ленінського районного суду міста Миколаєва про позбавлення його батьківських прав, але в задоволені її позову було відмовлено. Також згідно висновку органу опіки та піклування позбавлення його батьківських прав є недоцільним.

Представник третьої особи в судовому засіданні 05.11.2012 підтримала позов та просила його задовольнити, пояснивши що після прийняття органом опіки та піклування рішення про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, відповідач відповідних висновків не зробив.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За положеннями частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи встановлено, що згідно повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 171, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відомості щодо особи позивача підтверджуються паспортом, виданим 23.07.2018, а реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 - витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання.

За вказаною адресою, крім позивача зареєстровані ОСОБА_4 , 1956 року народження, ОСОБА_3 , 1979 року народження, та ОСОБА_5 , 2009 року народження, що підтверджується відомостями відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради від 13.04.2019 № 16-21/1005.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , шлюб між батьками позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано 30.11.2006, про що зроблено відповідний актовий запис № 564.

Розірвання шлюбу між батьками позивача здійснено на підставі рішення Суворовського районного суду міста Миколаєва від 02.03.2006. Цим же рішенням з відповідача стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 200 гривень щомісячно починаючи з 23.01.2006 до повноліття дитини.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 30.07.2018 з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 стягнуто суму додаткових витрат на утримання неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 15350,92 грн.

Позивач довідкою Клубу танців «Латинський квартал» від 29.04.2019 підтвердила, що вона займається танцями в клубі з 2014 року. Згідно довідки, за цей час її батько ОСОБА_2 не разу не відвідував клуб, не цікавиться життям своєї доньки, жодного разу не з`являвся на змагання хоча неодноразово його запрошували відвідати турніри з бальних танців та не дає згоди на виїзд доньки за кордон на міжнародні змагання з бальних танців.

Згідно довідки від 05.04.2019 № 106/01-28 (на дату видачі) позивач навчалася у Херсонській гімназії № 6 Херсонської міської ради. В довідці вказано, що за період навчання ОСОБА_7 у гімназії її батько ОСОБА_2 жодного разу гімназію не відвідував та не приймав участі у батьківських зборах та шкільному житті дитини.

Із змісту позову та пояснень позивача і її представника встановлено, що позивач проживає разом з своєю бабусею ОСОБА_6 . Мати позивача перебуває за кордоном на заробітках.

Свідок ОСОБА_6 , яка є бабусею позивача та була допитана в судовому засіданні 05.11.2021 пояснила, що позивач проживає разом з нею. Відповідачу вона ніколи не перешкоджала в його зустрічах та участі у спілкуванні і вихованні дитини, але відповідач самоусунувся від своїх обов`язків. У 2018 році вона просила відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, але той такого дозволу не надав.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради - органу опіки та піклування Суворовського району м.Херсона від 13.03.2020 № 39, орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні неповнолітньої ОСОБА_1 є недоцільним.

З висновку вбачається, що зі слів батька з`ясовано, що аліментні зобов`язання він сплачував регулярно та після закриття виконавчого провадження, припинив їх сплату. У зв`язку із складним матеріальним становищем доньці матеріально не допомагає. Дозвіл на виїзд доньки за кордон не надавав, тому що вона не зверталася до нього з таким проханням. У батька та доньки відсутні номери для телефонного зв`язку один з одним. Батько стверджує, що бажає підтримувати стосунки з ОСОБА_7 та проти позбавлення його батьківських прав і зобов`язався за необхідності надати дозвіл на виїзд доньки за межі України.

Із висновку органу опіки та піклування і наданих третьою особою письмових доказів вбачається, що було проведено обстеження умов проживання обох сторін, але при обстеженні умов проживання відповідача квартиру ніхто не відкрив та було взято до уваги акт обстеження за 2016 рік, згідно якого умови проживання задовільні, для дитини в наявності є диван для відпочинку, письмовий стіл та комп`ютер.

У ході розгляду справи встановлено, що у березні 2016 року до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини зверталася ОСОБА_4 , бабуся дитини.

Рішенням цього суду від 31.01.2017 по справі № 489/1214/16-ц в задоволенні позову було відмовлено.

Із наведеного рішення вбачається, що при його прийняття судом було враховано висновок виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради від 09.09.2016, яким визнано недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав. При цьому комісією з розгляду наданого питання взяті до уваги пояснення відповідача про бажання і намагання бачитися з дитиною, але бабуся перешкоджає йому в цьому. У ході розгляду наведеної справи відповідач вказував, що дитину налаштовують проти нього та він не відмовляється надати дозвіл на виїзд за кордон, за умови спілкування дитини з ним.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Як встановлено судом, відповідач та дитина проживаю в різних населених пунктах, а тому відвідування відповідачем дитини має певні складнощі. Крім того, відповідач мав зустріч з позивачем в її дитинстві, хоча і не часто, як хотілося цього позивачу.

Також встановлено, що відповідач був обмежений у безпосередньому спілкуванні з дитиною засобами телефонного зв`язку, так як після зміни дочкою телефону він не мав її номеру і отримав його лише від представника органу опіки та піклування, коли справа про позбавлення його батьківських прав знаходилася в суді.

Щодо аліментів то, як встановлено в ході розгляду справи, відповідач їх сплачував до закриття виконавчого провадження, яке зі слів позивача та її представника було закрито через відкликання виконавчого листа, через небажання отримувати мізерний розмір аліментів.

При цьому встановлено, що мати позивача не зверталася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на утримання дитини.

Суд вважає, що факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав, а також висновок органу опіки та піклування свідчить про інтерес батька до дитини, а відсутність побачень дитини з тим із батьків, з ким вона не проживає, не є підставою для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу.

Щодо доданих до позову повідомлень з клубу танців та навчального закладу про невідвідування відповідачем змагань за участю дочки, надання їй дозволу на виїзд закордон, як і не прийняття участі у батьківських зборах та шкільному житті дитини суд вважає їх недостатніми доказами підтвердження винної поведінки відповідача, що надає підстави для позбавлення його батьківських прав. Оскільки ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, що в даному випадку не доведено.

При вирішенні спору суд враховує висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 22.09.2021 у справі № 201/9586/19 (провадження 61-6772св21), згідно якого небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матері (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

Як встановлено судом, позивач має певну образу на відповідача, який на її думку самоусунувся від зустрічей з нею та участі у її вихованні, що заперечувалося відповідачем, мізерною сплатою ним аліментів та ненадання дозволу на її виїзд за кордон.

Однак наведені обставини є не достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а образа позивача на відповідача може мати тимчасовий характер.

Крім того, та обставина, що відповідач проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання відповідача приймати участі в утриманні і вихованні позивача, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням ним батьківськими обов`язками.

До показів свідка ОСОБА_4 суд ставиться критично, оскільки вказаний свідок є зацікавленою особою, так як з нею позивач проживає з дитинства, після розлучення її батьків.

Крім того, вказана свідок раніше зверталася до суду з позовами про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини та позовом про позбавлення його батьківських прав, а тому зацікавлена в позбавленні його батьківських прав.

Таким чином, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, суд приходить до висновку про недоведеність винної поведінки відповідача, який не бажає позбавлення батьківських прав відносно позивача та розраховує на налагодження нормальних стосунків з позивачем, а тому позов задоволенню не підлягає.

Так як позивач на підставі пункту 14 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а в позові відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню за рахунок держави.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради, місцезнаходження: м. Херсон, пр. Ушакова,47.

Повний текст судового рішення складено 14.12.2021.

Суддя І.В.Коваленко