печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Григоренко І.В.,

при секретарі судового засідання - Ситику Р.В.,

за участю:

позивача: не з`явився,

відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 , а відповідач зареєстрована у вказаній квартирі, проте, не є власником цього нерухомого майна та не є членом сім`ї власника квартири. ОСОБА_2 є колишньою дружиною сина чоловіка позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Реєстрація місця проживання відповідача відбулася у 2016 році, а з 20.12.2019 року ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Факт відсутності відповідача за місцем реєстрації підтверджується актами про відсутність особи в місці реєстрації за підписами сусідів позивача від 12.11.2020 року, 15.11.2020 року та 20.11.2020 року. Відповідач квартирою не користується, її особистих речей у квартирі не має, тягар утримання нерухомого майна відповідач не несе, комунальні платежі не сплачує, проте надати згоду на зняття з місця реєстрації відмовляється.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2020 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

На виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом було зроблено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2020 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, та судове засіданні для розгляду справи по суті призначено на 20.04.2021 року.

20.04.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання, в якому остання просить провести судове засідання, призначене на 20.04.2021 року, без фіксації технічними засобами.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.04.2021 року, у зв`язку із неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час та місце судового засідання, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 06.09.2021 року.

06.09.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому остання зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

В судове засідання 06.09.2021 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідач про розгляд справи повідомлена належним чином, про що свідчить направлення останній копій позовної заяви з додатками та ухвали суду рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на зазначену в позовній заяві адресу, проте, конверт повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаної адресою».

Як визначено у ч. ч. 1, 2, 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Отже, оскільки копія ухвали суду була направлена відповідачу на зазначену в позовній заяві адресу місця реєстрації останньої, проте, конверт повернувся із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаної адресою», а відповідач про зміну адреси суд не повідомляла, то суд вважає, що ухвала суду відповідачу вручена.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки, відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними матеріалами.

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, проте, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзив відповідач не подав, а позивач у клопотанні просила розглядати справу за її відсутності, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних долях (а. с. 6).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 28.03.2018 року, виданого Подільським районним в м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві (а. с. 8).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.10.2018 року, посвідченого Державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С. за реєстровим № 4-2778, спадкоємицею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , є ОСОБА_1 (а. с. 7).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 42674434 від 04.09.2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 22.08.2016 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 10).

Аналогічна інформація міститься у Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщені, згідно якого станом на 10.12.2020 року в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 22.08.2016 року зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 20).

Позивачем надано акти від 12.11.2020 року, 15.11.2020 року та 20.11.2020 року, складені та підписані мешканцями будинку (сусідами) - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , засвідчені майстром т/д № 4 - ОСОБА_8 та завірені печаткою Житлово-експлуатаційної дільниці «Печерська брама», відповідно до яких ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 20.12.2019 року (а. с. 11 - 13).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як визначено у ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як визначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, ОСОБА_1 просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 .

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, позивач надає суду в якості доказів копії актів про не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з 20.12.2019 року.

Отже, позивач сама стверджує та надає докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , власницею якої є позивач, не проживає.

За таких обставин, у суду відсутні правові підстави для виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , де вона і так не проживає.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Отже, аналізуючи викладене, суд вважає, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки права та інтереси позивача щодо користування її власністю відповідачем не порушувалися.

Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то питання щодо розподілу судового збору судом не вирішується, а відповідачем належних доказів на підтвердження понесення судових витрат не надано.

Враховуюче викладене, керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 321, 391 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274, 275, 278, 279, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 23.09.2021 року.

Суддя І.В. Григоренко