Провадження № 2/470/86/21
Справа № 470/171/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого: судді Лусти С.А.,

за участю секретаря судового засідання Дячук А.А.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду смт. Березнегувате в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Березнегуватської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання права довічного успадкованого володіння землею на земельні ділянки в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права довічного успадкованого володіння землею на земельні ділянки в порядку спадкування за законом.

В позові зазначив, що на підставі рішення районної ради народних депутатів Березнегуватського району Миколаївської області від 26 лютого 1992 року, ОСОБА_2 було надано у довічне успадковане володіння 20.00 гектарів землі, для ведення селянського (фермерського) господарства. Право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою загальною площею 20.00 га, розташованої в межах Любомирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області (цільове використання для ведення селянського (фермерського) господарства), посвідчується Державним актом на право довічного успадкованого володіння землею. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 13. Земельним ділянкам присвоєно кадастровий номер :04:000:0176 та кадастровий номер :05:000:0054. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після його смерті було заведено спадкову справу Березнегуватською державною нотаріальною конторою, номер у спадковому реєстрі № 64077694 від 24 березня 2021 року. Після його смерті він звернувся до Березнегуватської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини за законом, однак отримав роз`яснення, в якому йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та рекомендовано звернутися до суду. На підставі зазначеного, просить визнати за ним, як за спадкоємцем за законом, право довічного успадкованого володіння землею на земельну ділянку, розташовану на території Любомирівської сільської Березнегуватського району Миколаївської області, загальною площею 16.0404 га, кадастровий номер :04:000:0176 для ведення фермерського господарства, на земельну ділянку, загальною площею 3,991 га, кадастровий номер :05:000:0054 для ведення фермерського господарства.

Позивач та його представник ОСОБА_3 , діючий на підставі договору № 38 від 22 березня 2021 року, в підготовче засідання направили заяву про слухання справи у їх відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі. (а.с.41)

Представник відповідача Березнегуватської селищної ради Миколаївської області в підготовче засідання також направив заяву про слухання справи у його відсутність та не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача. (а.с.28).

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у їх відсутність. Проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує. (а.с.30-31).

У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши докази у справі суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частин 1,3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту "є1" ст. 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом;

Згідно ч.1 ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною 1 ст. 31 ЗК України, передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство», передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Вказаний Закон не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України.

Так на підставі рішення районної ради народних депутатів Березнегуватського району Миколаївської області від 26 лютого 1992 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право довічного успадкованого володіння землею, площею 20,0 гектарів для ведення селянського (фермерського) господарства. Даний державний акт було зареєстровано в Книзі записів на право довічного успадкованого володіння землею за № 13 (а.с.14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Березнегуватського районного управління юстиції Миколаївської області 27 жовтня 2011 року за актовим записом № 104 (а.с.13).

Позивач є спадкоємцем першої черги померлого за законом, оскільки є його сином, на момент смерті був зареєстрований та проживав разом з ним, а тому спадщину прийняв. Про вказане свідки копія спадкової справи, номер у спадковому реєстрі 67401461, надана завідувачем Березнегуватської державної нотаріального контори Миколаївської області (а.с.16, 34-37).

Відповідно до роз`яснення завідувачки Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області № 103/01-16 від 19 березня 2021 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз`яснено право на звернення до суду за захистом своїх прав(а.с.12).

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно д статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Нормою статті 126 ЗК України, визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до статті 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України), право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. (далі - землекористувач).

Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до статті 1225 ЦK України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Земельний Кодекс України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст.6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Таким чином, згідно з положеннями ст.1218 ЦК України позивач успадкував усі права та обов`язки, що належали його батьку ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини і які не припинилися внаслідок смерті останнього. До таких успадкованих позивачем прав відноситься і право довічного успадковуваного володіння на зазначені земельні ділянки.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, від якого не відійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року також роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, належним способом захисту прав спадкоємця у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину є звернення спадкоємця до суду з вимогами про визнання права, в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведені обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, суд вважає, що право довічного користування земельними ділянками може бути визнано, таким що успадковане позивачем, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які підлягають успадкуванню.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.12, 13, 200, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Березнегуватської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання права довічного успадкованого володіння землею на земельні ділянки в порядку спадкування за законом, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право довічного успадковуваного володіння землею на земельну ділянку, розташовану на території Любомирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, загальною площею 16,0404 гектари, кадастровий номер :04:000:0176, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право довічного успадковуваного володіння землею на земельну ділянку, розташовану на території Любомирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, загальною площею 3,991 гектара, кадастровий номер :05:000:0054, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Березнегуватський районний суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Березнегуватським РВ УМВС України в Миколаївській області 10 квітня 2001 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач: Березнегуватська селищна рада, місце знаходження: індекс 56203, Соборно-Миколаївська площа, 10, смт. Березнегувате, Миколаївська область, .

Третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, м. Миколаїв проспект Миру, 34 .

Повний текст рішення виготовлено 28 квітня 2021 року.

Суддя С. А. Луста