печерський районний суд міста києва
30 березня 2021 року Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Новака Р.В.,
при секретарі судових засідань - Талдоновій М.Є.,
учасники справи:
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення,-
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити жодних перешкод у користуванні квартирою.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що він з 07.08.2002 перебуває у шлюбі з відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 . 12.08.2011, за власні кошти, позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 . Цей факт підтверджується договором купівлі-продажу від 12.08.2011 між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ», що посвідчений 12.08.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницького І.П. (зареєстровано в реєстрі за № 2047). 25.09.2014 на підставі договору дарування квартири право особистої приватної власності на квартиру перейшло до ОСОБА_2 . 03.04.2018 після сварки з позивачем, відповідачка змінила замки та відмовилася допускати позивача до житлового приміщення.
Ухвалою судді від 25.07.2018 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні.
Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження від 25.07.2018, разом з копією позовної заяви з додатками, судом направлялися за місцем проживання (перебування) вказаним в позовній заяві.
Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07.08.2002 перебувають у шлюбі за актовим записом № 940, що підтверджуються свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 .
12.08.2011 між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «ЮДП ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» був укладений договір купівлі продажу квартири, що посвідчений 12.08.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницького І.П. (зареєстровано в реєстрі за № 2047), згідно з яким ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 .
25.09.2014 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3221. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дійшли згоди щодо зміни режиму спільної сумісної власності подружжя на квартиру на режим спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . Визначили, що частки в праві власності на квартиру кожного з них є рівними, тобто ОСОБА_1 належить ? частка в праві спільної часткової власності на квартиру і ОСОБА_2 належить ? частка в праві спільної часткової власності на квартиру, без поділу цих часток в натурі. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою в праві спільної власності на власний розсуд, з урахуванням обмежень, встановлених цивільним законодавством щодо розпорядження майном співвласників. Крім того, ОСОБА_1 (дарувальник) передав (без виділу частки у спільному сумісному майні подружжя, згідно з ст. 64 СК України), а ОСОБА_2 (обдарованій), безоплатно ? частку в спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 в особисту приватну власність.
Відповідно до матеріалів справи, вважає, що укладений 25.09.2014 договір про дарування квартири є фіктивним. Разом з тим, позивачем не було доведено факту недійсності договору або ж вимог щодо встановлення недійсності договору дарування від 25.09.2014.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. За принципами застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Водночас, судом встановлено, що ОСОБА_1 мав право власності на спірну квартиру але, уклавши договір дарування на користь ОСОБА_2 (дружини), відмовився від права власності.
Згідно договору дарування квартири від 25.09.2014 ОСОБА_2 одержала право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Її право власності позивачем не оспорюється. Припинення права власності позивача на спірну квартиру внаслідок її відчуження ним на користь ОСОБА_2 (дружини) свідчить про припинення, у тому числі і його права користування цією квартирою. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, щодо встановлення будь-яких домовленостей позивача та відповідача щодо порядку користування квартирою, несенням витрат на її утримання.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні достатні докази, які б підтвердили вимоги викладені позивачем у своїй позовній заяві.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 41,47 Конституції України, ст. ст. 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 9,65,156 ЖК УРСР , ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 78, 80, 81, 89, 109, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Київського апеляційного суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Суддя Р.В. Новак