Справа № 344/1036/21
Провадження № 22-ц/4808/1107/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Горейко М.Д.

секретаря Єлісевич О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Бородовського С.О. в м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 13.01.2020 він звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років. 21.01.2020 Пенсійний фонд відмовив позивачу в призначенні пенсії, не зарахувавши до спеціального стажу (вислуги років) період роботи з 01.01.1992 по 08.10.1997 та з 19.02.2016 по 27.09.2019. Вважаючи дії відповідача протиправними позивач оскаржив їх в судовому порядку. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язано відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років період роботи з 01.01.1992 по 08.10.1997 та з 19.02.2016 по 27.09.2019; зобов`язано відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13.01.2020. Однак, відповідач призначив пенсію не з 13.01.2020, а з 06.09.2020, а першу виплату пенсії здійснив лише 02.10.2020, тобто через 9 місяців. Такими неправомірними діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яку він оцінив у 140 133,33 грн, виходячи з того, що мінімальний платіж судового збору у справі про компенсацію моральної шкоди становить 1,5% від ціни позову, але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальну моральну шкоду в сумі 140 133,33 грн позивачем розраховано за формулою: 2 102?100/1,5 =140 133,33 грн, де 2 102 грн - це прожитковий мінімум на 01.01.2020, що помножено на 100% та розділено на 1,5%.

З вищенаведених мотивів позивач просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 140 133,33 грн моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 2 000 грн моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд порушив ст. 1, 3, 8, 19, 46, 55, 56 Конституції України, ст. 11, 16, 23, 386, 1167, 1172-1174 ЦК України, ст. 263 ЦПК України, а також норми міжнародного права, які є частиною національного законодавства, зокрема ст. 6, 13, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд обмежився символічним відшкодуванням моральної шкоди в розмірі 2 000 грн, замість того щоб забезпечити позивачу реальне відшкодування, що суперечить ст. 6 Конвенції.

Судом не враховано, що через неправомірні дії працівників відповідача позивач змушений був захищати свої права в судовому порядку, зокрема: найняти юриста для отримання консультацій; звернутися з позовом у справі №344/3440/20, розгляд якої тривав з 02.03.2020 по 11.08.2020; чекати рішення суду; чекати на призначення пенсії, яку відповідач призначив аж через 9 місяців; звернутися з позовом у даній справі і знову чекати рішення суду. Ухваливши рішення про стягнення на користь позивача 2 000 грн моральної шкоди, суд порушив його право на ефективний засіб юридичного захисту, а отже і ст. 13 Конвенції.

Також суд допустив дискримінацію, яка проявилася у незаконній відмові захистити порушені права позивача, і таким чином порушив ст. 14 Конвенції.

Крім того, позивач втратив відшкодування моральної шкоди в розмірі 138 133,33 грн, як потенційне майно у грошовій формі, а тому була порушена ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Представник апелянта вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Абашев проти Росії» (заява № 9096/09) від 27.06.2013 про те, що сума компенсації моральної шкоди має бути реальною, а не теоретичною чи ілюзорною. При цьому Європейський суд задовольнив заявнику моральну шкоду у розмірі 5 000 євро. Також не враховано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Абрамова проти України» (заява № 41988/08) від 18.12.2018 про те, що право на доступ до суду має бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним або ілюзорним». При цьому суд задовольнив заявниці моральну шкоду у розмірі 1 500 євро. Таким чином, суд першої інстанції ухвалив рішення без врахування європейських стандартів, а задоволена судом сума моральної шкоди в розмірі 2 000 грн є нікчемною компенсацією.

З наведених мотивів представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила.

Зазначила, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань діями відповідача, які є предметом даного спору та які позивач вважає протиправними, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок таких дій відповідача. Ні за змістом позовної заяви, ні за змістом апеляційної скарги не доведено, якого саме виду негативні емоції позивача досягли рівня страждання або приниження. Також не доведено, яким чином кожна із дій відповідача безпосередньо пов`язана та з якими безпосередньо негативними емоціями позивача і яку безпосередньо моральну шкоду ними завдано та який саме розмір грошових коштів зможе їх компенсувати. Оскільки позивачем не доведено, в чому саме полягає заподіяння моральної шкоди працівниками відповідача, то позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними. Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Державна казначейська служба України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не скористалася.

У засідання апеляційного суду сторони не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 13.01.2020 позивач звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Однак, 21.01.2020 Пенсійний фонд України відмовив йому в задоволенні заяви.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 визнано протиправними дії Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зобов`язано відповідача зарахувати до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років період з 01.01.1992 по 08.10.1997 та з 19.02.2016 по 27.09.2019, зобов`язано відповідача призначити пенсію позивачу за п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13.01.2020.

11.08.2020 апеляційним судом повернуто апеляційну скаргу відповідачу, відповідно рішення суду набрало законної сили.

Звертаючись з позовом до суду, позивач виходив з того, що внаслідок безпідставної відмови в призначенні пенсії за вказаний ним період, йому не була вчасно призначена пенсія, відповідно не були отримані грошові кошти. Через відмову державної установи, він змушений був звертатися до суду за захистом порушеного права та прикладати значних зусиль розумових і фінансових для доведення своєї правоти. Відповідно було затрачено час, нерви та змінено його звичний режим життя, тривалий час він перебував в стресі та напруженні, хвилюючись за своє майбутнє. Тому вважає, що такими діями відповідачем йому спричинена моральна шкода в сумі 140 133,33грн.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що судовим рішенням за позовом позивача про захист його пенсійних прав встановлено порушення відповідачем прав позивача у зв`язку з відмовою в призначені пенсії. Відмовою в реалізації права на пенсійне забезпечення було порушено звичайний спосіб життєдіяльності позивача, ним вчинено додаткові дії щодо захисту його права. Таким чином порушення відповідачем прав позивача на соціальне забезпечення могло завдати позивачу моральну шкоду. Обов`язок спростування претензій позивача законом покладено на відповідача, а обґрунтування суті та розміру на позивача. Однак, в позові не доведено які саме душевні страждання позивача підлягають компенсації у спосіб виплати відповідачем 140 133,33 грн. З огляду на зміст позову і письмові пояснення позивача та їх письмового заперечення відповідачами моральна шкода, що зазначена позивачем в позові може бути компенсована в розмірі 2 000 грн. Обгрунтовуючи такий розмір, суд виходив з того, що позивач зобов`язаний був враховувати ту обставину, що звертаючись до відповідача із заявою про призначення пенсії відповідач може задовольнити її повністю чи частково, а саме рішення відповідача приймається ним на основі власної оцінки наданих позивачем документів. Отже, пенсія призначається на основі юридичної оцінки Пенсійним фондом України правових підстав для її призначення та встановлення фактичних обставин наявності трудового і страхового стажу. В позовній заяві не розмежовано обставину хвилювання позивача щодо відмови йому у визначені бажаного розміру пенсії із обставиною звернення до суду з позовом. При цьому обставина звернення позивача до адміністративного суду перебуває поза межами фактичних обставин спору та не визначена законом в якості підстави, що підлягає юридичній оцінці як така, що заподіює позивачу моральну шкоду.

Апеляційний суд приходить до висновку, що визначений судом розмір моральної шкоди відповідає критерію розумності та справедливості з огляду на таке.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

В ч. 1 ст. 1167 ЦК України вказано, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 вказано, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди. Оцінка рівня моральної шкоди залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

В спірному випадку беззаперечним є факт відмови відповідача у призначенні пенсії з підстав, про які просив позивач, та відповідно, визнання такої відмови судом неправомірною.

Тобто, з огляду на фактичні обставини зумовлені відмовою в призначенні пенсії та вимушене звернення до суду за захистом своїх прав, мав місце негативний вплив та спричинення негативних емоцій позивачу, оскільки самі по собі такі факти є негативними для сприйняття людини.

Колегія суддів погоджується, що ці обставини спричинили позивачу моральну шкоду, оскільки мали місце психологічні страждання, розчарування і незручності, зокрема через порушення принципу належного врядування, необхідність докласти зусиль для відновлення порушеного права, зусиль для повторного звернення і хвилювання через можливі негативні наслідки, що в цілому правильно оцінено судом і визначена ним сума 2 000 грн є співмірною зі спричиненими незручностями та стражданнями.

Доводи апелянта щодо заниженого судом розміру відшкодування, не можна вважати обґрунтованими, оскільки сам факт визнання дій державного органу неправомірними не є безпосередньою і безумовною підставою для стягнення заявленої суми 140 133,33 грн моральної шкоди, оскільки врахуванню підлягають інші обставини, які судом першої інстанції правильно враховано і оцінено.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2021 року.

Суддя - доповідач Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Горейко М.Д.