ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2291/21 Справа № 212/1409/18 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 212/1409/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивачі ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2020 року, яке постановлено суддею Пустовітом О.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О. про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазаначено, що з відповідачем по справі вони в родинних стосунках не перебувають, знайомі випадково. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла співмешканка позивача ОСОБА_3 , після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало померлій на праві власності. Спадкоємців 1-3 черги померла не мала. Вони були співмешканцями і проживали разом, як подружжя, протягом більше 6 років до її смерті, при тому, що знайомі були з юності. Вони постійно мешкали разом, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, мали спільний бюджет. За життя, а саме 09.11.2016 року, ОСОБА_3 склала на ім`я позивача заповіт, яким заповідала йому все належне їй на день смерті майно. Після її смерті, позивач, у встановлений законом строк, звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О. 06.03.2018 року відмовив в оформленні спадщини через те, що померла ОСОБА_3 у вересні 2017 року, тобто за декілька днів до своєї смерті, склала заповіт на користь ОСОБА_2 .

Зі складеним заповітом позивач не згоден, оскільки на день складання заповіту ОСОБА_3 знаходилась в напівпритомному стані, хворіла на серцеве захворювання, мала встановлений діагноз: "Порушення мозкового кровообігу", хворіла на онкологію та мала психічний розлад і на момент смерті ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, в останній їх редакції, позивач просив суд визнати недійним заповіт, складений померлою ОСОБА_3 від 12.07.2017 року на ім`я ОСОБА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 12.07.2017 року, виданий померлою ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1955.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 25 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що справу розглянуто за відсутності відповідача та його представника, чим порушено право на судовий захист відповідача.

Зауважує на тому, що висновок судового-психіатричного експерта №2 від 10.01.2019 року є неналежним доказом по справі, оскільки він суперечить матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності. При цьому апелянт зауважує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання відповідача та його представника про проведення повторної посмертної психіатричної експертизи.

Крім того, апелянт зауважує на тому, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 25000 грн., розмір яких не підтверджений належними та допустимими доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що на день складання заповіту ОСОБА_3 знаходилась в напівпритомному стані, хворіла на серцеве захворювання, мала встановлений діагноз: "Порушення мозкового кровообігу", хворіла на онкологію та мала психічний розлад ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому наявні правові підстави для визнання такого заповіту недійсним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заповідач ОСОБА_3 в момент складення спірного правочину перебувала у стані, що перешкоджав їй усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а відтак не було додержано вимог, необхідних для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначено загальні вимоги до форми заповіту. Так, відповідно вказаної норми , заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до ч. 2 абзаца 3 ст. 1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 66 років, що підтверджуються відповідною копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

09 листопада 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С., та зареєстровано в реєстрі за № 775.

12 липня 2017 року ОСОБА_3 склала другий заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., та зареєстрований в реєстрі за № 1955, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З аналізу вище наведених правових норм вбачається, що внаслідок заявленого позивачем виду недійсності правочину, нікчемність заповіту не може встановлюватися, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, але в той же час з цих підстав він є оспорюваним, так як законом надається право зацікавленій стороні визнавати його недійсність в судовому порядку, у випадку заперечення дійсності цього правочину з підстав відсутності вільного волевиявлення особи, що уклала правочин.

Одночасно, як роз`яснив у п. 16 своєї Постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України, в редакції 2004 року, аналогічна діюча норма ст.105 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України, в редакції 2004 року, аналогічна діюча норма ст. 263 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України, суд відповідно до статті 145 ЦПК України, в редакції 2004 року, аналогічна діюча норма ст. 105 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 6-7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Висновку судово-психіатричного експертного дослідження судово-психіатричного експерта КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" ДОР" № 2 від 10.01.2019 року, ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту 12 липня 2017 року виявляла виражені розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у момент укладення спірного правочину заповідач ОСОБА_3 перебувала у стані, що перешкоджав їй усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а відтак не було додержано вимог, необхідних для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України, тому спірний заповіт є недійсним.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що справу розглянуто за відсутності відповідача та його представника, чим порушено право на судовий захист відповідача, оскільки, відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 у судове засідання 23 жовтня 2020 року не з`явився, про час розгляду справи повідомлені належним чином та надали суду клопотання про відкладення справи. Аналогічні клопотання були надані суду першої інстанції й на попередні судові засідання, призначені на 21.07.2020 року, 07.08.2020 року, 26.08.2020 року та 07.09.2020 року. При ухваленні рішення за відсутності відповідача та його представника суд першої інстанції надав оцінку наявним в матеріалах справи заявам та клопотання та дійшов висновку про навмисне затягування відповідачем ОСОБА_2 та його представником розгляду справи та про те, що відповідно до положень ст. 210 ЦПК України, суд має розглядати цивільні справи протягом розумного строку та відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що висновок судового-психіатричного експерта №2 від 10.01.2019 року є неналежним доказом по справі, оскільки він суперечить матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності, так як Висновок судово-психіатричного експертного дослідження судово-психіатричного експерта КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" ДОР" № 2 від 10.01.2019 року оснований на детальному аналізі медичних документів ОСОБА_3 та поясненнях свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Кваліфікація експертів, з огляду на стаж експертної роботи та їх регалії, не викликає сумніву у колегії суддів. При цьому відповідачем по справі переконливих доказів, що ставили б під сумнів вказаний висновок, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийняв вказаний висновок як належний та допустимий доказ по справі при ухвалені оскарженого рішення.

При цьому колегією суддів не приймається до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відповідно до висновку фахівця у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_11 , такий психічний розлад, як виражений розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезису, не може впливати на здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки такий висновок не є належним та допустимим, в розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України, доказом того, що ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту 12 липня 2017 року розуміла значення своїх дій та керувала ними.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання відповідача та його представника про проведення повторної посмертної психіатричної експертизи, оскільки вказана ухвала відповідачем по справі не оскаржена, а в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідачу були роз`яснені положення ст.ст.12,81 ЦПК України, проте відповідного клопотання відповідачем не заявлено.

При цьому колегія суддів вважає, що частково заслуговують увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 25000 грн., розмір яких не підтверджений належними та допустимими доказами, та вважає за необхідне зменшити визначений судом першої інстанції розмір витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги з 25 000 грн. до 17 250 (сімнадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн., з огляду на наступне.

У відповідності до ч.ч. 1-4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно наданого позивачем розрахунку розміру наданої правничої допомоги, Договору про надання правничої допомоги, квитанції №0.0..1 від 26.08.2020 року та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Гудій І.О., а саме: підготовка, складання та направлення адвокатських запитів в рамках цивільної справи, загалом протягом 3-х годин з розрахунку 1550 грн. договірної між сторонами вартості однієї години послуг адвоката, що становить 4650 грн., підготовка та складання клопотань (відкладення судових засідань, проведення експертизи, витребування доказів), загалом протягом 3-х годин з розрахунку 1550 грн. договірної між сторонами вартості однієї години послуг адвоката, що становить 4650 грн., витрати на поштові відправлення клопотання, адвокатських запитів 200 грн., колегія суддів вважає, що дані витрати є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом; а також ціною позову, тобто мають компенсуватися в силу ст.137 ЦПК України. Однак, колегія суддів, перевіривши матеріали справи, вважає, що виконання адвокатом Гудій І.О. робіт, а саме: участь у судових засіданнях в рамках даної цивільної справи не нараховує 10-ти годин, а становить загалом 5 годин, тому, з розрахунку 1550 грн. договірної між сторонами вартості однієї години послуг адвоката, оплата за 5 годин участі адвоката Гудій І.О. в судових засіданнях в даній справі вартує 7750 грн., та саме ця сума має бути компенсованою позивачу в силу ст.137 ЦПК України. Таким чином, розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача становить 17 250 грн. (4650 грн. + 4650 грн.+7750 грн.+200 грн. = 17250 грн.)

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутих з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги з їх зменшенням з 25 000 грн. до 17 250 грн.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2020 року змінити в частині розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, зменшивши цей розмір з 25 000 грн. до 17 250 (сімнадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: