Номер провадження: 22-ц/813/1914/21
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Артеменко А.І., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

прокурора Кавун А.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та прокуратури Одеської області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Одеської місцевої прокуратури №4, прокуратури Одеської області про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

02 серпня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до Одеської місцевої прокуратури №4 про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн., у якому просили суд визнати недостовірною інформацію, яка викладена в листі №504 на ім`я начальника другого слідчого відділу прокуратури Одеської області Голощак В.Г., від 03 лютого 2016 року, що направлений Одеською місцевою прокуратурою №4 за підписом керівника ОСОБА_4 , наступного змісту:

«Внаслідок зазначених дій ФОП ОСОБА_3 таємно від ОСОБА_5 стала одноосібною власницею телекомунікаційної мережі, яка була раніше побудована та фактично знаходилася у власності ТОВ «Норма Плюс». Таким чином, мережа, яка була створена за кошти та силами ТОВ «Норма Плюс» була переоформлена на ФОП ОСОБА_3 ..

Внаслідок зазначених протиправних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_3 за допомогою та сприянням ОСОБА_1 , таємно від ОСОБА_5 отримала проект телекомунікаційної мережі, яка була раніше побудована за кошти ОСОБА_5 та фактично знаходилася у власності ТОВ «Норма Плюс», на своє ім`я, та стала одноосібною її власницею.

Таким чином, мережа, яка створена за кошти та силами ТОВ «Норма Плюс» була протиправно привласнена ОСОБА_1 та його цивільною дружиною ОСОБА_3 , та оформлена на ФОП ОСОБА_3 ..

У діях ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем вчинена за попередньою змовою групою осіб.

.... причетність колишнього директора ТОВ «Норма Плюс» ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до заволодінням майном, яке належить ТОВ «Норма Плюс», тобто причетність останніх до скоєння злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України».

Позов мотивується тим, що на час звернення до суду з позовом Одеською місцевою прокуратурою №4 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0005191, відомості про яке внесено до ЄРДР 16 жовтня 2014 року за заявою директора ТОВ «Норма Плюс» ОСОБА_6 на протиправні дії ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які зловживаючи своїм службовим становищем заволоділи майном, яке належить ТОВ «Норма Плюс».

У вказаному кримінальному провадженні відсутня сторона захисту. Таким чином позивачі в кримінальному провадженні №0005191 не мають процесуального статусу, тобто не являються підозрюваними, обвинуваченими.

В листопаді 2017 року позивачам стало відомо, що Одеською місцевою прокуратурою №4, за підписом її керівника, був направлений лист №504 від 03.02.2016р. до прокуратури Одеської області про результати перевірки щодо незаконних дій службових осіб Суворовського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області та місцевої прокуратури №4 м. Одеси, при проведенні досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000453 від 08.12.2012р. та №0005191 від 16.10.2014р., в якому наявна інформація:

«Внаслідок зазначених дій ФОП ОСОБА_3 таємно від ОСОБА_5 стала одноосібною власницею телекомунікаційної мережі, яка була раніше побудована та фактично знаходилася у власності ТОВ «Норма Плюс». Таким чином, мережа, яка була створена за кошти та силами ТОВ « Норма Плюс» була переоформлена на ФОП ОСОБА_3 ..

Внаслідок зазначених протиправних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_3 за допомогою та сприянням ОСОБА_1 , таємно від ОСОБА_5 отримала проект телекомунікаційної мережі, яка була раніше побудована за кошти ОСОБА_5 та фактично знаходилася у власності ТОВ «Норма Плюс», на своє ім`я, та стала одноосібною її власницею.

Таким чином, мережа, яка створена за кошти та силами ТОВ «Норма Плюс» була протиправно привласнена ОСОБА_1 та його цивільною дружиною ОСОБА_3 , та оформлена на ФОП ОСОБА_3 ..

У діях ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем вчинена за попередньою змовою групою осіб.

.... причетність колишнього директора ТОВ «Норма Плюс» ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до заволодінням майном, яке належить ТОВ «Норма Плюс», тобто причетність останніх до скоєння злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України».

У наведеній інформації, що поширена Одеською місцевою прокуратурою №4 містяться висловлювання щодо позивачів в принизливій та образливій формі, яка по суті є звинуваченням в порушенні норм чинного законодавства та вчиненні кримінальних правопорушень і направлена на приниження честі, гідності. При цьому, будь-які докази, які підтверджують та які б доводили викладені у листі факти щодо позивачів в самому листі не зазначені та вході досудового розслідування не встановлені.

Позивачі вважають, що вказані твердження мають характер наклепу, оскільки, відповідно до ст. 276 КПК України, при наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, здійснюється повідомлення про підозру і особа набуває статусу підозрюваного, в той час позивачі такого статусу не мають. Поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, та які не можуть бути підтвердженими.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надали заяву про розгляд справи без їх участі.

18 жовтня 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №4 надав суду відзив на позовну заяву, в якій проти позову заперечував, посилаючись на те, що з позовної заяви вбачається, що інформація, яку позивачі просять визнати недостовірною, міститься у внутрішньому службовому документі №504вих16 від 03.02.2016р. Одеської місцевої прокуратури №4, яка здійснює процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях №0000453 та №0005191, яка адресована прокуратурі Одеської області, про стан кримінальних проваджень через що викладені у ньому відомості не можуть вважатися поширенням інформації у розумінні ст. 277 ЦК України.

Відомості, що містяться в інформаційних листах, аналізах, узагальненнях та інших документах прокурорського реагування, відомчій кореспонденції та інших документах, для створення яких використовується службова інформація та/або інформація, пов`язана з кримінальними провадженнями, належать до службової інформації.

Отже, викладені місцевою прокуратурою відомості про стан досудового

розслідування у кримінальному проваджені, адресовані прокуратурі вищого рівня, не є поширенням інформації.

Крім того, позивачами не доведено фактів, які б доводили, що інформація зазначена у документі, на який вони посилаються, мотивована цілеспрямованими діями з метою принизити їх честь та гідність, унаслідок яких порушено їх особисті немайнові права, або завдано шкоди відповідним особистим немайновим благам, що також виключає наявність складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності (а.с. 34-37).

29 жовтня 2018 року представник ОСОБА_2 в інтересах позивачів ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 надав суду відповідь на відзив Одеської місцевої прокуратури №4, у якому вважав відзив на позов необґрунтованим (а.с. 53-56).

Протокольною ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2019 року за заявою представника ОСОБА_2 в інтересах позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до участі у справі у якості співвідповідача залучена прокуратура Одеської області (а.с. 85).

Представники відповідачів у судові засідання не з`являлись, повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Одеської місцевої прокуратури №4, прокуратури Одеської області про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Суд визнав недостовірною інформацію, яка викладена в листі №504 від 03 лютого 2016 року на ім`я начальника другого слідчого відділу прокуратури Одеської області, наступного змісту: «…причетність колишнього директора ТОВ «Норма Плюс» ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до заволодінням майном, яке належить ТОВ «Норма Плюс», тобто причетність останніх до скоєння злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України». В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 просять рішення суду першої інстанції скасувати частково й ухвалити нове рішення, яким визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить їх честь, гідність, порушує принцип презумпції невинуватості, інформацію, яка викладена у листі №504 від 03 лютого 2016 року, та стягнути з прокуратури Одеської області моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн., посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі відповідач, прокуратура Одеської області, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_1 представляє його довірена особа.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах, у відзиві представника ОСОБА_2 в інтересах позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на апеляційну скаргу прокуратури Одеської області, у відзиві прокуратури Одеської області на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та у відповіді на відзив прокуратури Одеської області на апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокуратури Одеської області підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб на свій вибір.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до частин 1, 4, 6 та 7 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

За статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звернуто увагу на те, що у позовах про захист честі і гідності особи, що подаються у зв`язку з поширенням недостовірної інформації про особу юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частини 1 статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що лист керівника Одеської місцевої прокуратури №4 до заступника начальника управління начальника другого слідчого відділу прокуратури Одеської області №504 від 03 лютого 2016 року, містить оспорювану інформацію:

«Внаслідок зазначених дій ФОП ОСОБА_3 таємно від ОСОБА_5 стала одноосібною власницею телекомунікаційної мережі, яка була раніше побудована та фактично знаходилася у власності ТОВ «Норма Плюс». Таким чином, мережа, яка була створена за кошти та силами ТОВ «Норма Плюс» була переоформлена на ФОП ОСОБА_3 ..

Внаслідок зазначених протиправних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_3 за допомогою та сприянням ОСОБА_1 , таємно від ОСОБА_5 отримала проект телекомунікаційної мережі, яка була раніше побудована за кошти ОСОБА_5 та фактично знаходилася у власності ТОВ «Норма Плюс», на своє ім`я, та стала одноосібною її власницею.

Таким чином, мережа, яка створена за кошти та силами ТОВ « Норма Плюс» була протиправно привласнена ОСОБА_1 та його цивільною дружиною ОСОБА_3 , та оформлена на ФОП ОСОБА_3 ..

У діях ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України, заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем вчинена за попередньою змовою групою осіб.

.... причетність колишнього директора ТОВ «Норма Плюс» ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до заволодінням майном, яке належить ТОВ «Норма Плюс», тобто причетність останніх до скоєння злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України.» (т.1, а.с.10).

Одеська місцева прокуратура №4 є структурним підрозділом прокуратури Одеської області (ідентифікаційний код юридичної особи 03528552) (ч. 1 ст. 1, ч. 4 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру»). Автором інформації є особа про виконанні службових (посадових) обов`язків. Отже, належним відповідачем у виниклих правовідносинах є прокуратура Одеської області.

Зазначена інформація поширена у спосіб передачі копії вказаного листа іншим особам, про що свідчить наявність копій листа у позивачів. Враховуючи текст листа №504 від 03.02.2016р. поширена інформація стосується позивачів. За визначенням характеру інформації, яка є предметом позову, вона є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що поширена інформація (частина оспорюваного листа) порушує особисті немайнові права позивачів право на повагу до гідності та честі. Інформація, яку позивачі просять визнати недостовірною, взята з контексту листа №504 від 03.02.2016р., та, оскільки лише в частині оспорюваній інформації йдеться і стверджується винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачами, за відсутності будь якого судового рішення, автором інформації порушено принцип презумпції невинуватості. Отже, позовна вимога про визнання інформації недостовірною підлягає частковому задоволенню та стосується тексту: «.... причетність колишнього директора ТОВ «Норма Плюс» ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до заволодінням майном, яке належить ТОВ «Норма Плюс», тобто причетність останніх до скоєння злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України».

В іншій частині оспорюваного тексту не стверджується винуватість позивачів у вчинені кримінального правопорушення, а є викладення інформації про перебіг розслідування, що є функціональними обов`язком автора інформації.

Позивачами не надано жодних доказів завдання їм моральної шкоди внаслідок порушення їх особистого немайнового права, тому позовна вимога про стягнення 500 000,00 грн. моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції про задоволення позову частково погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам в частині задоволених вимог та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ані позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ані їх представником ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено належним чином підстави позовних вимог, а саме, те, що відповідачами Одеською місцевою прокуратурою №4 та прокуратурою Одеської області у внутрішньому службовому документі №504вих16 від 03.02.2016р. Одеської місцевої прокуратури №4, яка здійснює процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях №0000453 та №0005191, яка адресована прокуратурі Одеської області, про стан кримінальних проваджень через що викладені у ньому відомості поширена інформації яка ганьбить їх честь та гідність.

Так, згідно пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях

про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

З матеріалів справи вбачається, що інформація, яку судом визнано недостовірною, міститься у внутрішньому службовому документі №504вих16 від 03.02.2016р. Одеської місцевої прокуратури №4, яка здійснює процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях №0000453 та №0005191, яка адресована прокуратурі Одеської області, про стан кримінальних проваджень.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, в складі якої діють, зокрема, обласні та місцеві прокуратури. За таких обставин, надання в межах єдиної системи органів прокуратури інформації, що міститься у внутрівідомчій службовій кореспонденції, місцевою прокуратурою, яка діє в складі прокуратури Одеської області, не є поширенням такої інформації.

Згідно вимог статті 21 Закону України «Про інформацію» до інформації з

обмеженим доступом відноситься конфіденційна, таємна та службова інформація.

Так, відомості, що містяться в інформаційних листах, аналізах, узагальненнях та інших документах прокурорського реагування, відомчій кореспонденції та інших документах, для створення яких використовується службова інформація та/або інформація, пов`язана з кримінальними провадженнями, належать до службової інформації.

При перегляді в касаційному порядку аналогічної справи, Верховний Суд у постанові від 03.04.2019р. у справі №757/4403/16-ц (провадження №61-19243св18), дійшов наступного правового висновку: «відповідно до статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Відповідно до частини другої статті 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про спростування інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року).

Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені, й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

Встановивши, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, взята з контексту конференцій, та оскільки в оспорюваній інформації не йдеться та не стверджується винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачем, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що при поширенні оспорюваної інформації про позивача посадовими особами Генеральної прокуратури України та Служби Безпеки України не порушено принцип презумпції невинуватості.

Слід звернути увагу на те, що у ході спільних брифінгів представники Генеральної прокуратури України і Служби безпеки України не повідомляли інформації що стосується ОСОБА_1, а лише відповідали на запитання представників засобів масової інформації.

Крім того, у порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, для яких законом установлено інший порядок оскарження».

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що задовольняючи частково вимоги позову, судом першої інстанції у порушення наведених положень статті 277 ЦК України, не враховано, що не може вважатись поширенням інформації, як обов`язковий елемент юридичного складу правопорушення, яка містить відомості про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації надається оцінка у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом. Отже, викладені місцевою прокуратурою відомості про стан досудового розслідування у кримінальному проваджені, адресовані прокуратурі вищого рівня, не є поширенням інформації.

Крім того, позивачами не доведено фактів, які б доводили, що інформація зазначена у документі, на який вони посилаються, мотивована цілеспрямованими діями з метою принизити їх честь та гідність, унаслідок яких порушено їх особисті немайнові права, або завдано шкоди відповідним особистим немайновим благам, що також виключає наявність складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності.

Отже, у відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України їх право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому, судова колегія проходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 , і ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статті 277 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у задоволеній частині.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Прокуратура Одеської області понесла та документальна підтвердила сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1 056,00 грн., а тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне присудити на користь на користь прокуратури Одеської області витрати по сплаті судового збору при подачі при подачі апеляційної скарги в сумі 1 056,00 грн., з позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в рівних частках.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Одеської місцевої прокуратури № 4, прокуратури Одеської області про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди в частині задоволених позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ) в рівних частках на користь прокуратури Одеської області (місце знаходження: м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, р/р 564 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, , тел. 731-98-00, неприбуткова організація) витрати по сплаті судового збору при подачі при подачі при подачі апеляційної скарги в сумі 1 056,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 23 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

І.А.Артеменко

А.І.Дришлюк