І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Лозова Харківської області
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - Харабадзе К.Ш.,
за участю секретаря - Фалькової І.М.,
Справа № 629/2725/21
Номер провадження 2/629/963/21
відповідач - ОСОБА_2
відповідач - ОСОБА_3
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу про захист честі, гідності та ділової репутації
Позивач звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, посилається на те, що він являється мешканцем міста Лозова, має дуже багато знайомих та друзів серед населення міста, користується повагою серед Лозівчан , працює на посаді першого заступника Лозівської міської ради Харківської області більше п`яти років. Зазначив, що 11.06.2011 року між донькою позивача - ОСОБА_5 (після шлюбу ОСОБА_5 ) та ОСОБА_7 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області. ОСОБА_7 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У зв`язку з тим, що стосунки між донькою позивача з ОСОБА_7 поступово погіршувались, спільне проживання взагалі стало неможливим, 03.03.2020 року між ними шлюб було розірвано. Також зазначив, що 19.06.2019 року ОСОБА_7 умисно спричинив людині тілесні ушкодження, в наслідок яких остання загинула. По даному факту відносно ОСОБА_7 відкрито кримінальне провадження. Після розірвання шлюбу між дітьми сторін, спілкування між позивачем та відповідачами поступово погіршувались та невдовзі припинилось взагалі. Через деякий час у відповідачів виник намір розділити на їх думку «спільне майно колишнього подружжя», у зв`язку з чим останні запропонували донці позивача свої умови та порядок поділу майна. Висунуті відповідачами та їх сином умови поділу майна повністю суперечили нормам діючого законодавства, у зв`язку з чим донька позивача відмовилась від їхньої пропозиції. У зв`язку з відмовою від суперечливих умов відповідачів та їх сина розподілити на їх думку «спільне майно», останні ініціювали подачу позову до Лозівського міськрайонного суду. Станом на сьогодні розгляд цивільної справи триває. Саме з цього моменту відповідачі почали погрожувати позивачу, що у разі якщо донька позивача не погодиться на запропоновані ними умови, то вони будуть поширювати серед населення міста неправдиві чутки відносно позивача, щоб дискредитувати позивача як особистість, сформувати у людей уявлення про позивача як про непорядку людину, спотворити ділову репутацію позивача. Протягом декількох років відповідача намагались дискредитувати позивача як особистість так і як посадовця. Але останні дії відповідачів були грубим порушенням немайнових прав позивача, чим відверто посягали на його честь та гідність. Так ІНФОРМАЦІЯ_6 року у соціальній мережі Facebook на своїй власній сторінці ОСОБА_2 розмістив власне відеозвернення у якому поширено інформацію наступного змісту: «.ІНФОРМАЦІЯ_7». Також під даним відозверненням ОСОБА_2 опублікував текст наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_8». Крім того, ОСОБА_2 , поширюючи таку інформацію акцентував увагу на тому, що мав місце з боку позивача, як фізичної особи, тиск на правоохоронні органи щодо розгляду його заяви по факту спричинення тілесних ушкоджень, а також причетність до «ніби - то» нападу невідомих осіб на його дружину - ОСОБА_3 . Також ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 виклав на своїй сторінці ще одне відео, під яким розмістив інформацію наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_9 » ОСОБА_2 , поширюючи таку інформацію ототожнює особистість позивача із явищами та поняттями які є загально не прийнятими та засуджуються суспільством. ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі Facebook перебуваючи у «Прямому ефірі» ОСОБА_3 у своєму виступі поширив інформацію наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_10.». В даному випадку ОСОБА_3 , поширюючи таку інформацію акцентувала увагу на тому, що із незрозумілих причин та будь-яких підстав позивач буде причетний до її смерті. Також у вказаному вище у «Прямому ефірі» розпочатого у соціальній мережі Facebook ОСОБА_3 у своєму виступі поширює інформацію наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_11». В даному випадку ОСОБА_3 , поширюючи таку інформацію акцентувала увагу на тому, що позивач своїм рішенням незрозуміло яким чином позбавив свободи «закрив» її сина. Вказав, що інформація щодо позивача була поширена відповідачами у мережі Facebook серед широкого кола осіб, серед яких були мешканці міста, рідні та близькі особи позивача, друзі та знайомі, колеги по роботі. Внаслідок чого, інформація про те, що позивач здійснює тиск на правоохоронні органи та причетний до «ніби - то» нападу невідомих осіб на ОСОБА_3 , про те, що незрозуміло як позивач позбавив волі сина відповідачів, стала відомою співробітникам позивача, керівництву Лозівської міської ради, де він працюю, а також друзям та іншим мешканцям міста. Зазначена інформація є недостовірною оскільки не відповідає дійсності. Поширена інформація про те, що позивач здійснюю тиск на правоохоронні органи, взагалі не відповідає дійсності да здоровому глузду в цілому. Позивач працює в органах місцевого самоврядування, займаючи посаду першого заступника міського голови не має жодного відношення до діяльності органів державної влади, в тому числі діяльності правоохоронних органів. Також, як фізична особа, жодним чином позбавлений як фізично так і юридично здійснювати будь - який вплив на діяльність правоохоронних органів. Поширення інформації про причетність до «ніби - то» нападу невідомих осіб на ОСОБА_3 взагалі є видуманою та не знаходить жодного підтвердження. А розповсюдження ОСОБА_3 інформації про те, що позивач «закрив» її сина взагалі є нонсенсом, адже до сина відповідачів неодноразово за рішеннями слідчих суддів застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в рамках відкритих відносно останнього кримінальних проваджень. Таким чином, такий виклад інформації не є вираженням суб`єктивної думки відповідачів, а є твердженням, висловленим відповідачами про факт. Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширювана відповідачами, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та такою, що, на переконання позивача, порушує немайнові права, по-друге є фактичним твердженням, де обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідачів. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачів до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також поширенням вказаної інформації відповідачі створили негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих та мешканців міста, порушивши честь та гідність. На підставі вищевикладеного, просить визнати недостовірною та такою, що порушує права на повагу до честі та гідності, інформацію, розповсюджену у відіозверненні ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у соціальній мережі Facebook на своїй власній сторінці наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_12»»; визнати недостовірною та такою, що порушує права на повагу до честі та гідності, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у соціальній мережі Facebook на своїй власній сторінці наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_8»; визнати недостовірною та такою, що порушує права на повагу до честі та гідності, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у соціальній мережі Facebook на своїй власній сторінці наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_13 »; визнати недостовірною та такою, що порушує права на повагу до честі та гідності, інформацію, розповсюджену у «прямому ефірі» ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 у соціальній мережі Facebook наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_14.»; визнати недостовірною та такою, що порушує права на повагу до моєї честі та гідності, інформацію, розповсюджену у «прямому ефірі» ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 у соціальній мережі Facebook наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_15». Зобов`язати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом росповсюдження ОСОБА_2 на своїй власній сторінці у загальнодоступних групах «ІНФОРМАЦІЯ_16», «ІНФОРМАЦІЯ_17» у соціальній мережі Facebook у 10 - денний строк після набрання судовим рішенням законної сили в даній справі, наступного тексту спростування: «ІНФОРМАЦІЯ_18.»; зобов`язати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом розповсюдження ОСОБА_3 у «прямому ефірі» та своїй власній сторінці у соціальній мережі Facebook у 10 - денний строк після набрання судовим рішенням законної сили в даній справі, наступного тексту спростування: « ІНФОРМАЦІЯ_19.». Стягнути з відповідачів судовий збір за подання позовної заяви.
Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області Харабадзе К.Ш. від 03.06.2021 було відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області Харабадзе К.Ш. від 14.07.2021 провадження у справі було зупинено до вирішення питання про відвід судді Харабадзе К.Ш. за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 іншим суддею.
Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області Каращука Т.О. від 20.07.2021 заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відвід головуючого судді Харабадзе К.Ш у цивільній справі №629/2725/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації було залишено без розгляду.
З 19.07.2021 по 12.08.2021 суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області Харабадзе К.Ш. перебувала у щорічній відпустці згідно наказу голови Лозівського міськрайонного суду № 05-05/69 від 01.07.2021 року, з 20.08.2021 по 25.08.2021 - знаходилася на лікарняному.
Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області Харабадзе К.Ш. від 26.08.2021 провадження у цивільній справі було поновлено та вирішено продовжити судовий розгляд без повідомлення (виклику) сторін.
В ухвалі про відкриття провадження у справі було вказано позивачу, що у строк, передбачений ч. 3 ст. 279 ЦПК України, а саме протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, має право подати до суду, у разі наявності, докази в обґрунтування позовних вимог, які не були додані до позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Позивач вправі крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 ЦПК України, відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копія відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи (позивачу). У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст. 178 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 193 ЦП України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Відповідачі мають право крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 ЦПК України, визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання копії відзиву (у разі його надіслання відповідачем) для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.ч. 3-5 ст. 178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи (відповідачу).
Встановлено відповідачам п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив (у разі його надіслання позивачем) для подання заперечення, яке має відповідати вимогам ч.ч. 3-5 ст. 178 ЦПК України, копія якого одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи (позивачу).
Роз`яснено сторонам по справі їх право на звернення до суду, в передбачений ч. 5ст. 279 ЦПК України строк, з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі направлена сторонам /а.с.29/.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі отримана позивачем 14.06.2021/а.с.30/. Позивач не скористався правом подати до суду, у разі наявності, докази в обґрунтування позовних вимог, які не були додані до позовної заяви; будь-яких заяв, клопотань про забезпечення, витребування доказів від позивача до суду не надходило.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі отримана відповідачами 22.06.2021 /а.с. 31/.
13.07.2021 відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надано до суду через канцелярію суду відзив на позовну заяву, складений останніми 13.07.2021. До відзиву відповідачами в порядку ч. 4, п. 2 ч. і5 ст. 178 ЦПК України не додано документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву на позовну заяву і доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Суд звертає увагу сторін на те, що у відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Судом було виконано вимоги ч. 5 ст. 12 ЦПК України, в ухвалі про відкриття провадження у справі було визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву, вказано, що згідно з ч. 4 ст. 178 ЦПК України одночасно з наданням відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи (позивачу), роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Однак відповідачі у встановлений судом строк відзиву не подали, поважних причин пропуску строку не зазначили, до відзиву на позову заяву не додали документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву на позову заяву і доданих до нього документів позивачу.
Частиною 9 ст. 83 ЦПК України передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними, цих випадків судом не встановлено.
У частині 8 ст. 178 ЦПК України законодавець вказує, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
А тому, відзив на позовну заяву не приймається судом, оскільки при його поданні були порушені: порядок його подання, принцип змагальності, не наведено поважних причин пропуску строку для його подання, порушені вимоги закону щодо направлення (надання) відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 його копій позивачу.
Також від відповідачів надійшло до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, яке міститься у відзиві на позовну заяву від 13.07.2021 та у клопотанні від 28.07.2021.
Законом передбачено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву /ч. 7 ст. 279 ЦПК України/.
Копію ухвали про відкритті провадження у справі відповідачі отримали 22.06.2021, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін подали з пропуском строку для подання відзиву.
Крім того, при відкритті провадження у справі суд врахував ціну позову , значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо, кількість сторін та інших учасників справи, чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес, думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та вирішив проводити розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
При цьому суд брав до уваги положення ч. 7 ст. 277 ЦПК України, за якою частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.
З огляду на викладене, суд не убачає підстав для задоволення клопотання відповідачів про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків.
Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».
Ці ідеї відображені й у Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави /ст. 3 Конституції України/, кожен має право на повагу до його гідності /ч. 1 ст. 28 Конституції України/.
Конституція України як Основний Закон закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Основний Закон України заклав серйозне підґрунтя для розвитку і зміцнення демократичної, соціальної і правової держави, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. В Конституції України відображається надзвичайно цінна ідея про те, що саме держава функціонує для людини, відповідає перед нею за свою діяльність, а не навпаки.
На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.
В позовній заяві позивач вказує, що він працює на посаді першого заступника Лозівської міської ради Харківської області. З 11.06.2011 року по 03.03.2020 року його донька ОСОБА_5 та син відповідачів ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) - ОСОБА_7 перебували у шлюбі. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу спілкування між ним та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поступово погіршувалось і припинилось, протягом декількох років відповідачі намагаються дискредитувати його, як особистість та як посадовця.
Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформації, що ІНФОРМАЦІЯ_6 у соціальній мережі facebook розміщена ОСОБА_2 на своїй власній сторінці у відеозверненні з таким змістом: «.ІНФОРМАЦІЯ_7», і під цим відозверненням у опублікуваному тексті: «ІНФОРМАЦІЯ_8». А також інформації, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі facebook розміщена ОСОБА_2 на своїй власній сторінці під іншим відеозверненням з текстом такого змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_20». Та інформації, поширеної ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у соціальній мережі ІНФОРМАЦІЯ_5 у проведеному «Прямому ефірі», такого змісту: : «ІНФОРМАЦІЯ_10.» та «ІНФОРМАЦІЯ_11».
Крім того, складову предмету спору становить вимога позивача ОСОБА_13 про зобов`язання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 спростувати інформацію, яка є предметом оскарження, протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили тим самим шляхом, яким вона була поширена.
Так, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням(роз`яснення п. 19. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1), а тому суд враховує таке.
Частина 1 ст. 34 Конституції України визначає, що кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
За приписами ст. 1 Закону України «Про інформації» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
У законодавстві при цьому робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню /ст. 30 Закону України «Про інформацію»/.
Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
При образі винний принижує честь і гідність особи шляхом висловлювання нецензурних чи брутальних слів, вчиненням непристойних або насильницьких дій (жесту та ін.), або дає непристойну оцінку особистим якостям чи поведінці особи у формі, яка різко суперечить прийнятому спілкуванню між людьми.
Основна різниця між образою і наклепом полягає в характері посягання на честь і гідність особи. При образі винний дає оцінку особистих якостей особи, його поведінки, причому це може відбуватися й віч-на-віч, тоді як при наклепі йдеться про поширення серед інших осіб вигаданих «фактів», які ганьблять особу. При образі обов`язковою ознакою є непристойність форми, тоді як при наклепі така ознака частіш за все відсутня.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. /абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1/
Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності.
Захист честі, гідності і ділової репутації - право громадянина та юридичної особи вимагати через суд спростування недостовірної інформації (відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво), яка принижує їхню честь, гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди їхнім інтересам.
Позов про спростування відомостей, що порочать честь і гідність, може бути пред`явлений особою, про яку поширено такі відомості, а також її близькими родичами, якщо відомості прямо чи посередньо їх порочать. Заінтересована особа має право на судовий захист у зазначеному порядку й у разі поширення таких відомостей щодо члена її сім`ї або іншого родича, який помер.
Особа, стосовно якої поширені відомості, що не відповідають дійсності і завдають шкоди її інтересам, честі, гідності або діловій репутації, має право крім спростування таких відомостей вимагати також відшкодування майнової і моральної (немайнової) шкоди, завданої їх поширенням.
Таким чином, відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 30 Закону України «Про інформацію») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
При цьому суд щодо посилань позивача на ч. 3 ст. 277 ЦК України в обґрунтування своїх вимог зауважує, що положення ч. 3 ст. 277 ЦК України були виключені з цієї статті на підставі Закону України №1170-VII від 27.03.2014 і зазначена позивачем редакція ч. 3 ст. 277 ЦК України на час правовідносин, які розглядаються, застосуванню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Надаючи оцінку, чи поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; чи поширена інформація є недостовірно, тобто такою, яка не відповідає дійсності; чи поширена інформація порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, аналізуючи зазначений позивачем текст інформації «.ІНФОРМАЦІЯ_7»; «ІНФОРМАЦІЯ_8»; «ІНФОРМАЦІЯ_13 »; «ІНФОРМАЦІЯ_10.»; «ІНФОРМАЦІЯ_11», суд враховує, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Разом з цим, суд звертає увагу на те, що зміст інформації, про визнання якої недостовірною та такою, що порочить честі і гідність, просить позивач, не містить гострої та сильної громадської критики з приводу того, як публічний діяч виконував або виконує свої функції, не є оціночними судженнями, а стосується звинувачення у неправомірній поведінці позивача та причетності до злочинів, не містить будь-яких припущень, викладена у стверджувальній формі, викладена автором від імені особи, яка постраждала від дій позивача, що робить інформацію ще більш достовірною.
Судових рішень про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні будь-яких правопорушень в законному порядку в справі немає.
Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Однак, відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 15, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. І , вирішуючи питання щодо поширення недостовірних відомостей щодо позивача відповідачами, суд бере до уваги, що зобов`язаними суб`єктами названих правовідносин є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам громадян чи організацій. Таким чином, відповідачем у справі про захист честі і гідності може бути фізична або юридична особа, яка поширила відомості, що порочать позивача.
Згідно п. 18. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Згідно роз`яснень п. 24. Цієї ж Постанови, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.
Позивачеві необхідно довести, не лише сам факт поширення інформації, а і встановити та вказати у позові автора інформаційного матеріалу, особу, яка його поширила, а також власника веб-сайту, на якому розміщено інформаційний матеріал (пункти 9, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"), надати відповідні докази.
Отже, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач стверджує, що відеозвернення з таким змістом: «.ІНФОРМАЦІЯ_7», і під цим відозверненням опублікував текст: «ІНФОРМАЦІЯ_8» у соціальній мережі facebook на своїй власній сторінці ІНФОРМАЦІЯ_6 розмістив ОСОБА_2 , що ОСОБА_2 також ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі facebook на своїй власній сторінці розмістив під іншим відеозверненням текст з таким змістом: «ІНФОРМАЦІЯ_20», що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у соціальній мережі facebook було проведено «Прямий ефір» та поширено інформацію такого змісту: : «ІНФОРМАЦІЯ_10.» та «ІНФОРМАЦІЯ_11».
У якості доказів позивач надав роздруківку з екрана електронного пристрою публікації від «ІНФОРМАЦІЯ_21 без зазначення соціальної мережі з облікового запису « ОСОБА_14 » зі змістом:«ІНФОРМАЦІЯ_22», роздруківку з екрана електронного пристрою публікації від ІНФОРМАЦІЯ_23 без зазначення соціальної мережі з облікового запису « ОСОБА_14 » зі змістом:« ІНФОРМАЦІЯ_24 », диск з відеозаписами без зазначення відомостей щодо розміщення в соціальній мережі, облікового запису.
Процесуальне законодавство визначає поняття електронних доказів. Так, відповідно до ст. 100 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК) електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Електронні докази подаються в електронному або паперовому вигляді, посвідчених у порядку, передбаченому законом.
Належність та достовірність електронного доказу слід довести.
В справі відсутні докази, згідно яких суд має можливість встановити обставини, які мають значення у справі; можливість ідентифікувати особу, яка створила наведені в позові публікації; ідентифікувати соцмережу; позивач не зазначає доказів наявності облікових записів, з яких поширена інформація, у соціальній мережі facebook; не вказує адресу посилання на сторінку ОСОБА_16 , ОСОБА_3 у соціальній мережі facebook; що обліковий запис «ОСОБА_14» належить ОСОБА_16 у соціальній мережі facebook; не надає доказів верифікації/неверифікації облікових записів відповідачів та доказів, що облікові записи у соціальній мережі facebook, з яких розширене інформацію, належать саме відповідачам; не вказує конкретні адреси посилання на недостовірну інформацію у соціальній мережі facebook, час її розміщення. Надані позивачем роздруківки не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації , не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України.
За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог /ч. 1 ст. 141 ЦПК України/.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265,268 ЦПК України, суд,
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається через Лозівський міськрайонний суд Харківської області до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1
відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2
відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2
Суддя К.Ш. Харабадзе