Ухвала

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 757/14424/20

провадження № 61-11257св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ткачука О. С. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року, за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року, ухвалене суддею Вовк С. В., та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року, прийняту у складі суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Державної казначейської служби України, держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що вони є співвласниками 1/2 частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 99,7 кв. м. Будинок використовувався ними для постійного проживання.

Також у власності ОСОБА_2 знаходилася нежитлова будівля - гараж з підвалом загальною площею 25 кв. м. на АДРЕСА_2 , а у власності ОСОБА_1 - гараж загальною площею 31,2 кв. м на АДРЕСА_3 .

З червня 2015 року і по теперішній час вони втратили можливість проживати у своїй домівці та користуватися гаражами внаслідок дислокації військових частин Збройних Сил України на вул. Зелений гай та заселення військових у їхній будинок.

Позивачі зазначали, що ні Донецькою обласною державною адміністрацією, ні військово-цивільною адміністрацією Донецької області не прийнято рішення про компенсацію їм за примусово відчужене майно, також не складено акт про примусове відчуження майна. На їх звернення щодо складання такого акта, їм було відмовлено через відсутність порядку для складання актів про примусове відчуження або вилучення майна, проведення оцінки майна та надання компенсації в умовах мобілізації.

З огляду на це позивачі звернулися до суду за захистом своїх порушених прав та просили стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України компенсацію за мобілізоване (примусово відчужене) майно на користь ОСОБА_1 - 741 130 грн 63 коп., ОСОБА_2 - 988 394 грн 25 коп., ОСОБА_3 - 329 134 грн 63 коп. та по 200 тис. грн. кожному на відшкодування завданої моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня

2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі по 100 тис. грн кожному. У задоволенні решти вимог щодо стягнення грошової компенсації та моральної шкоди відмовлено.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди виходили із того, що позивачі, маючи у власності частину будинку та гаражі, під час проведення на території Донецької області антитерористичної операції втратили можливість ними користуватися з причини дислокації військових частин Збройних Сил України та заселення військових у їх будинок. У такому випадку держава зобов`язана відшкодувати громадянам вартість вилучених у них будинків, проте на даний час відсутній закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України вартості мобілізованого майна. А тому, оскільки держава не виконала свій позитивний матеріальний та процесуальний обов`язок за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція),а саме не прийняла спеціальні нормативно-правові акти щодо виплати компенсації за мобілізоване майно під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що позивачі мають право отримати від держави компенсацію за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції у розмірі по 100 тис. грн кожному. У той же час, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди виходили із того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами завдання їм такої шкоди і, що вона завдана діями або бездіяльністю відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2021 року до Верховного Суду з касаційною скаргою звернувся Кабінет Міністрів України, у якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року і ухвалити нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Заявник посилався на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також у липні 2021 року до Верховного Суду з касаційною скаргою звернувся представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , у якій вона просила скасуватирішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року і постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року та ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень представник заявників зазначала пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу Кабінету Міністрів України, у якому він просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 без задоволення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України.

12 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Обставини справи та висновки за результатами розгляду справи, зроблені судами попередніх інстанцій

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками 1/2 частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 99,7 кв. м (а. с. 6, 7, т. 1).

Також ОСОБА_2 є власником гаража з підвалом, загальною площею 25 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 13, 14, т. 1).

ОСОБА_1 є власником гаража, загальною площею 31,2 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 15, 16, т. 1).

29 січня 2016 року керівник військово-цивільної адміністрації м. Мар`їнки Тесля О. О. видав ОСОБА_1 довідку - підтвердження № 54/05-05 про те, що він та члени його сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час проведення антитерористичної операції втратили можливість проживати у вищезазначеному житловому будинку у період з 11 липня 2014 року, але продовжували контролювати цілісність своєї нерухомості та майна. У період з 8 червня 2015 року і по теперішній час така можливість повністю втрачена з причини дислокації військових частин Збройних Сил України на вул. Зелений гай та заселення військових у приватні будівлі. ОСОБА_1 та інші члени сім`ї дійсно є потерпілими під час проведення антитерористичної операції і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилося у будинку (а. с. 17, т. 1).

18 липня 2016 року комісія військово-цивільної адміністрації м. Мар`їнки та села Побєда Мар`їнського району Донецької області склала акт, яким підтвердили, що ОСОБА_1 та інші члени сім`ї дійсно є постраждалими під час проведення антитерористичної операції і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилось у будинку (а. с. 18, т. 1).

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з заявою щодо складання акта про примусове вилучення будинку та проведення оцінки вартості будинку (а. с. 25, т. 1).

Того ж дня ОСОБА_1 звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з заявою про виплату повної компенсації за примусово відчужене майно (а. с. 28, т. 1).

Донецька обласна військово-цивільна адміністрація листом від 20 лютого 2017 року повідомила ОСОБА_1 те, що рішення щодо примусового відчуження його квартири АДРЕСА_1 не приймалось.

Аналогічна за змістом відповідь міститься і у листі Донецької обласної військово-цивільної адміністрації від 22 лютого 2017 року.

У листі від 06 жовтня 2017 року військово-цивільна адміністрація м. Мар`їнки та с. Побєда зазначила, що дозвільної документації на розміщення військових у приватних будинках та документів про заборону доступу мирному населенню до своїх будинків не надає (а. с. 32, т. 1).

Відповідно до довідок, наданих управлінням соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а. с. 33-35, т. 1).

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначали, що вони не отримали від держави ні житла, ні компенсації за примусове відчуження належного їм майна, на яку вони мають право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому просили про задоволення їхніх позовних вимог.

Перевіривши доводи позивачів, надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, на які вони посилалися як на правову підставу заявлених ними позовних вимог, суди дійшли висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність.

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умова, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держави-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. Mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 4491/98, пункти 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачі, маючи у власності частину будинку та гаражі, під час проведення на території Донецької області антитерористичної операції втратили можливість ними користуватися з причини дислокації військових частин Збройних Сил України та заселення військових у їх будинок.

У такому випадку держава зобов`язана відшкодувати громадянам вартість вилучених у них будинків, проте на даний час відсутній закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України вартості мобілізованого майна.

Отже, оскільки держава не виконала свій позитивний матеріальний та процесуальний обов`язок за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме не прийняла спеціальні нормативно-правові акти щодо виплати компенсації за мобілізоване майно під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суди дійшли висновку про те, що позивачі мають право на отримання від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції у розмірі по 100 тис. грн кожному.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди виходили із того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами завдання їм такої шкоди і, що вона завдана діями або бездіяльністю відповідачів.

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно із частиною четвертою статті 404 ЦПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.

При передачі справ як таких, що містять виключну правову проблему, на розгляд Великої Палати, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

За якісним критерієм виключна правова проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, необхідності здійснення судового тлумачення норм закону. За своєю правовою природою виключна правова проблема має зачіпати фундаментальні (конституційні, конвенційні) права та свободи(ухвала Великої Палати Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі № 175/3057/17-к).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки спір у даній справі містить виключну правову проблему, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є заподіяння шкоди майновим інтересам позивачів в результаті мобілізації (примусового відчуження) належного їм на праві власності майна та відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи порушене право, на захист якого позивачі звернулися до суду із цим позовом, останні посилалися на положення абзацу 3 частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та норми статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом.

З указаної правової норми слідує, що держава зобов`язана відшкодувати громадянам вартість вилучених в них будівель, проте на даний час відсутній встановлений законом порядок отримання такої компенсації.

Зокрема, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеної компенсації (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України», заява № 38677/06, пункт 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» заява № 54904/08).

На підставі викладеного передбачене у статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» право на компенсацію вартості будівлі, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за примусово відчужене майно. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів.

Тому, суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі, та інших справах поширили практику застосування для вирішення такого питання положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, і на підставі цієї норми стягували грошову компенсацію за мобілізоване (примусово відчужене) майно.

Водночас існуюча судова практика, в тому числі практика Великої Палати Верховного Суду, стосується переважно правовідносин щодо відшкодування шкоди, заподіяної громадянам (на підставі частини першої статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом), але ці правовідносини є відмінними від тих, що виникли у даній справі.

Подібні правовідносини виникли у справі № 757/64569/16-ц, у якій позивачкою також ставилось питання про виплату компенсації за мобілізоване майно та стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка на даний перебуває на розгляді Верховного Суду.

У зв`язку з тим, що законодавцем не затверджено механізму виплати компенсації за мобілізоване майно під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, постає питання щодо можливості застосування до таких правовідносин загальних норм, зокрема норм статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім того, існує необхідність формування висновку Великою Палатою Верховного Суду щодо повноважень суду за наявності позовних вимог до держави про компенсацію за мобілізоване (відчужене майно) замість цього присудити особі компенсацію за невиконання державою позитивного обов`язку у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції та відповідних рішень ЄСПЛ.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ситуація на територіях Донецької та Луганської областей пов`язана із агресією Російської Федерації призводить до виникнення аналогічних спорів, пов`язаних з мобілізацією (вилученням) майна для військових потреб, тому передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної практики у справах, що стосуються прав багатьох громадян. Зокрема, за даними Організації Об`єднаних Націй, кількість біженців та переселенців внаслідок війни на Донбасі перевищила мільйон громадян.

Керуючись статтями 400, 403, 404, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу № 757/14424/20 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Ткачук

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров