Постанова

Іменем України

26 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 473/262/18

провадження № 61-9652св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року в складі судді Ротар М. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року в складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача -

ОСОБА_4 . Після її поховання брат позивача ОСОБА_5 запевнив, що спадщину після смерті матері, а саме - земельну ділянку площею 9,11 га, яка розташована на території Новоселківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області він оформить на себе. У грудні 2017 року від іншого брата ОСОБА_6 позивачу стало відомо, що ОСОБА_5 , який помер у 2011 році, спадщину на себе не оформив, оскільки за життя, 25 жовтня 2002 року її матір`ю складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П. О., відповідно до якого належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 9,11 га, що розташована на території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області мати позивача заповідала дружині брата - відповідачу ОСОБА_2 .

Вважала, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки за життя її мати страждала на розсіяний склероз, який вплинув на її психічний стан. Через хворобу вона не сприймала дійсність і не могла керувати своїми діями.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 25 жовтня 2002 року, зареєстрований приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П. О.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок про недоведеність належними доказами абсолютної неспроможності ОСОБА_4 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій. Через недоведеність та безпідставність позовних вимог, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування позовної давності, заявленої відповідачем в справі.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року змінено в мотивувальній частині щодо підстав застосування норм матеріального права, які регулюють недійсність заповіту. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позову, оскільки жодних медичних документів, які б свідчили, що мати позивача за життя мала психічні розлади чи інші захворювання на дату посвідчення заповіту ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду, позивачем не надано.

Однак апеляційний суд змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції через застосування судом першої інстанції норм цивільного законодавства, які набрали чинності вже після посвідчення заповіту.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року, заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема зазначає, що судами необґрунтовано відхилено клопотання про призначення повторної експертизи та залучення доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник також посилається на те, що висновком судово-психіатричної експертизи від 18 лютого 2020 року, яка безпідставно взята до уваги апеляційним судом, не надано відповіді на питання, що мають значення для правильного вирішення справи. На думку представника позивача, експерти не дослідили аудіо диски судових засідань, а скористалися неповною інформацією показань свідків із протоколів судових засідань, при цьому відсутнє мотивування у прийнятому ними рішенні.

Крім того, заявник зазначає, що апеляційним судом безпідставно не взято до уваги пояснення сімейного лікаря ОСОБА_7 , яка займалась діагностикою та лікуванням ОСОБА_4 з січня 2003 року, тобто через три місяці після складання заповіту.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає про безпідставність її доводів та правильність висновків судів щодо недоведеності позову.

Звертає увагу на те, що суди надали належну правову оцінку всім доказам, показанням свідків та висновку експертизи, які свідчать про відсутність у спадкодавця психічного розладу на час складання заповіту. Показання сімейного лікаря, на які посилається позивач у касаційній скарзі, не підтвердженні жодними доказами, у зв`язку із чим були обґрунтовано відхилені апеляційним судом як такі, що ґрунтуються на припущеннях.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі з підстав визначених пунктом 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України, витребувано матеріали цивільної справи № 473/262/18 із Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки зазначені вище судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 є матір`ю позивача ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_4 , на підставі державного акта про право власності на землю серії ІУ-МК №011048 від 20 вересня 2001 року, належала земельна ділянка загальною площею 9,11 га, що розташована в межах території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Відповідно до заповіту, посвідченого 25 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2592, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила розпорядження і належну їй земельну ділянку заповідала ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до довідки головного лікаря Комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство Вознесенська багатопрофільна лікарня Вознесенської міської ради» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на диспансерному обліку в лікаря-психіатра не перебувала.

Будь-які медичні документи, які б підтверджували стан здоров`я ОСОБА_4 , в тому числі психічний стан, перенесені хвороби на час посвідчення заповіту матеріали справи не містять.

23 жовтня 2006 року державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 9,11 га, розташовану на території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 27 квітня 2007 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 18 лютого 2020 року № 22 відповісти на запитання чи могла ОСОБА_4 , 1930 року народження, на дату складання заповіту 25 жовтня 2002 року усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними не представляється можливим у зв`язку з протирічивістю (суперечливістю) даних. За таких обставин, неможливо надати категоричний висновок щодо психічного стану останньої на період складання спірного заповіту. Вказаний висновок зроблений на підставі усіх наявних у справі доказів, містить відповідну оцінку показань свідків та відомостей, наявних у довідках наданих медичними установами.

Нормативно-правове обґрунтування

Відносини спадкування регулюються правилами чинного Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР).

Оскільки ОСОБА_1 оскаржує заповіт, датований 25 жовтня 2002 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

За змістом статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно зі статтею 55 ЦК Української РСР угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі-відшкодувати його вартість.

Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 229 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено, що на час складання оспорюваного заповіту спадкодавець через хворобу та психічний стан не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували фактичні обставини у справі є безпідставними, оскільки суди при вирішенні спору врахували висновок посмертної психіатричної експертизи від 18 лютого 2020 року № 22, а також показання свідків та інші наявні у матеріалах справи докази і надали їм належну оцінку, викладену в оскаржуваних судових рішеннях.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у призначенні повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи є необґрунтованими, оскільки, як зазначено в ухвалі Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про призначення повторної експертизи, судово-психіатричну експертизу проведено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, а саме: показів свідків, довідок з медичних установ про причини смерті, про перебування на обліку у лікаря-психіатра. Жодного медичного документу, який би свідчив про стан здоров`я, у тому числі і психічний, померлої ОСОБА_4 на дату посвідчення заповіту, що могло б вплинути на розуміння нею дій та керуватися ними, матеріли справи не містять і нових надано не було.

Також апеляційним судом правильно зазначено, що позивачем та її представником не доведено, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи та наявним доказам, чи судом істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи.

Посилання в касаційній скарзі на те, що експерти не прослуховували аудіозаписи судових засідань показів свідків, а скористалися лише протоколом судового засідання, є ідентичними посиланням заявника в клопотанні про призначення потворної експертизи та спростовується самим висновком, оскільки експертизу проведено відповідно до вимог чинного законодавства.

Аргументи апеляційної скарги щодо безпідставної видачі відповідачеві дублікату державного акта на право приватної власності на землю, відхиляються Верховним Судом, оскільки не мають значення для правильного вирішення спору.

Не мають значення для правильного вирішення спору також доводи касаційної скарги про сімейний стан відповідача на час складання на її ім`я заповіту.

Безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу є також посилання заявника на помилкове неврахування судами показань сімейного лікаря, оскільки за відсутності медичної картки з анамнезом захворювань, лабораторних аналізів та досліджень, зазначений лікарем діагноз спадкодавця ґрунтується на припущеннях.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційними судом безпідставно відмовлено у приєднанні до матеріалів справи висновку фахівців від 23 квітня 2020 року, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом правильно заначено, що цей доказ є недопустимим і не може братись судом до уваги саме як висновок експерта та оцінюватися відповідно до статті 110 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), рішення від 10 лютого 2010 року).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року в незміненій частині та постанову Миколаївського апеляційного суду

від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик