Ухвала

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 199/3170/14-ц

провадження № 61-19337св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1

третя особа - ОСОБА_2 ,

особа, яка подає касаційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року в складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Волошина М. П., Демченко Е. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 15 листопада 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 44 933,25 доларів США, зі сплатою 11,04 % річних за користування ним та з кінцевим строком повернення - 15 листопада 2022 року. 12 вересня 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору.

Для забезпечення виконанням зобов`язань за кредитним договором, 15 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно якого остання надала в іпотеку належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 1 004,00 кв. м. Ціна предмета іпотеки визначена сторонами у сумі 274 215,00 грн.

ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, тому у неї виникла заборгованість, яка станом на 10 квітня 2014 року становила 103 289,13 доларів США. У зв`язку з цим у банка виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу, з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у спірному будинку.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржником допущено порушення своїх кредитних зобов`язань, однак укладення між банком та ОСОБА_2 додаткової угоди 12 вересня 2012 року встановлено нове кредитне зобов`язання, умови якого не були забезпечені договором іпотеки. Спірне майно є постійним місцем проживання іпотекодавця, іншого майна в неї немає, а тому враховуючи Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні підстави для задоволення позову.

Справа розглядалася судом апеляційної інстанції неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня

2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Скасовано рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2014 року та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Звернуто стягнення на будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 1 004,00 кв. м, які належать ОСОБА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки в порядку укладення від імені ОСОБА_1 будь-яким способом договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, у рахунок сплати боргу за кредитним договором № DNUOGA08661557 від 15 листопада 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , який станом на 10 квітня 2014 року становить 103 289,13 доларів США.

Встановлено початкову ціну предмета іпотеки - 274 215,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконання рішення зупинено протягом дії цього Закону.

У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що мораторій на стягнення майна як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, суд вважав, що відповідач не може бути виселена з будинку без надання іншого житлового приміщення, оскільки спірний будинок належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 грудня 1987 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року залишено без змін.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2020 року ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга подана ОСОБА_3 як особою, яка не брала участі у справі та щодо якої суд ухвалив рішення про її права та обов`язки. Зазначає, що вона є дочкою позичальника ОСОБА_2 та проживає у спірному будинку. На час ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_3 була неповнолітньою, а тому не могла самостійно брати участь у цій справі, а ОСОБА_2 не була її представником при розгляді справи. Між ОСОБА_3 та її матір`ю є конфлікт інтересів, оскільки кредит був отриманий останньою без згоди органу опіки та піклування, чим порушено права ОСОБА_3 . Дана справа має виняткове значення для заявника касаційної скарги, оскільки іншого житла, ніж спірний будинок, у неї немає.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом застосовано норми права без врахування висновку щодо їх застосування, які викладені у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року в справі № 6-9цс15, у якій зазначено, що у разі внесення змін та доповнень до кредитного договору стосовно розміру суми кредиту, розміру відсоткової ставки за користуванням кредитом, іпотекодержатель зобов`язаний укласти з іпотекодавцем нотаріально посвідчену угоду про внесення змін до договору іпотеки; невиконання цієї умови, а також неотримання іпотекодавцем від банку письмової вимоги про усунення порушень з виплати кредиту у тридцятиденний строк, є підставою для відмови в задоволенні вимог позивача в частині стягнення на предмет іпотеки.Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі № 753/17342/16-ц.

Крім того, апеляційним судом застосовано норми права без врахування висновку про їх застосування, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц, а саме, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками; якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 515/3236/13-ц, від 22 січня 2020 року в справі № 629/2037/13-ц, від 07 серпня 2019 року в справі № 275/486/16-ц).

Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

15 лютого 2021 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на незаконність оскаржуваного рішення апеляційного суду. Зазначала, що судом безпідставно звернуто стягнення на належне їй майно. Просила касаційну скаргу задовольнити.

11 березня АТ КБ «ПриватБанк» надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало на законність рішення апеляційного суду. ОСОБА_3 у касаційній скарзі не доведено, що судом було вирішено питання про будь-які її права. Просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DNU0GA08661557 відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 44 933,25 доларів США, в тому числі кредит - 38 010,00 доларів США та 6 923,25 доларів США - для сплати страхових платежів, зі сплатою 11,04 % річних та з кінцевим строком повернення - 15 листопада 2022 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 15 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно якого остання надала в іпотеку належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 1 004,00 кв. м, розташовану за тією ж адресою.

12 вересня 2012 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до кредитного договору. Відповідно до пункту 3 угоди п.1.1 кредитного договору викладений в новій редакції: банк зобов`язується через касу видати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у період з 15 листопада 2007 року по 15 листопада 2022 року в сумі 65 323,36 доларів США на споживчі цілі, а також на сплату страхових платежів в сумі 27 313,36 доларів США. Відсотки, комісії, винагороди, пені обраховуються виходячи із суми виданого кредиту, яка збільшилася. Щомісячний платіж по погашенню кредиту був збільшений до 908,50 доларів США. У пункті 2 додаткової угоди встановлено, що у випадку порушення будь-якого зобов`язання по кредиту на 31 день сплачується штраф у розмірі 30 352,09 доларів США. Пунктом 7 додаткової угоди визначені штрафи в розмірі 100 % від прострочених платежів за кожен місяць прострочення. Також додатковою угодою встановлено строк позовної давності по кредиту, комісіям, відсотках та штрафним санкціям - 50 років.

24 лютого 2014 року банком надіслано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , повідомлення, в яких зазначено про необхідність сплати ОСОБА_2 простроченої заборгованості по кредитному договору в сумі 45 317,23 доларів США протягом тридцяти днів з дня його отримання; у випадку несплати боргу, буде звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу. Також у повідомленні поставлено вимогу про звільнення будинку, який є предметом іпотеки протягом тридцяти днів з дня отримання цього повідомлення.

Будинок АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину. У будинку проживає ОСОБА_1 , її дочка - ОСОБА_2 , онуки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Матір`ю останніх є ОСОБА_2 .

Іншого житла ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не мають, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 лютого 2015 року.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права касаційного оскарження судового рішення, є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Звертаючись до суду із касаційною скаргою ОСОБА_3 вказувала, що апеляційним судом було незаконно звернуто стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується наведеними у касаційній скарзі рішеннями судів касаційної інстанції; її мати - боржник ОСОБА_2 незаконно отримала кредитні кошти, а саме, без згоди органу опіки та піклування; ОСОБА_3 проживає у спірному будинку та іншого житла не має.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року підлягає закриттю виходячи з наступного.

Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Аналогічного по суті висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

Такі ж висновки викладені в ухвалах Верховного суду від 20 січня 2021 року в справі № 202/2908/17 та 12 березня 2021 року в справі № 758/9033/14-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою третьої особи - ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, доданою до касаційної скарги та яка наявна у матеріалах справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , як дочка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_1 проживає у спірному будинку АДРЕСА_3 .

Оскаржуваним рішення суду апеляційної інстанції звернуто стягнення на предмет іпотеки, який належав ОСОБА_1 . Однак, судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 та інших осіб, які проживали та були зареєстровані у спірному будинку на час ухвалення рішення (в тому числі і ОСОБА_3 ).

Це рішення суду залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1

Верховний Суд вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за договором кредиту, власником (іпотекодавцем) та боржником за якими є інші особи, ніж ОСОБА_3 , не свідчить про те, що таким судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Разом із цим, проживання ОСОБА_3 у спірному будинку також не свідчить про те, що цим рішенням вирішено питання про її права, оскільки перехід права власності на житло до іншої особи не є беззаперечною підставою для втрати особою права на користування житлом та її виселення(постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17).

Верховним Судом не встановлено та ОСОБА_3 у касаційній скарзі не доведено належним чином, що оскаржуваним рішенням апеляційного суду вирішено питання про будь-які права та (або) обов`язки (житлові, земельні, сімейні, трудові, спадковіабо інші).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд касаційної інстанції лише в межах відкритого касаційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судами попередніх інстанцій питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої та апеляційної інстанції. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої та апеляційної інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, касаційне провадження підлягає закриттю.

Враховуючи те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року не вирішено питання про певні права та (або) обов`язки ОСОБА_3 як особи, яка не брала участі у справі, касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування висновків про застосування норм, які викладені у постановах Верховного Суду України від 25 березня 2015 року в справі № 6-9ц15, а також у постановах Верховного Суду: від 20 лютого 2019 року в справі № 753/17342/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 515/3236/13-ц, від 22 січня 2020 року в справі № 629/2037/13-ц, від 07 серпня 2019 року в справі № 275/486/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц, оскільки в наведених рішеннях відсутні висновки про застосування пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України в частині реалізації права на оскарження рішення апеляційного суду особою, яка не брала участі у справі та щодо якої суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У зазначених постановах касаційні скарги подавалися учасниками справи (сторонами), а не особами, які не брали участі у справі та щодо яких апеляційний суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки. У справі № 6-9ц15 заява про перегляд рішення подавалася позивачем; у справі справі № 753/17342/16-ц касаційна скарга була подана відповідачем; у справі № 515/3236/13-ц - позивачем; у справі № 629/2037/13-ц- відповідачем (позивачем за зустрічним позовом); у справі № 275/486/16-ц - відповідачем; у справі № 310/11024/15-ц - відповідачем.

Таким чином, доводи касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли підтвердження.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Керуючись статтями 389, 396, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук