Справа № 490/5395/21
н/п 2/490/3726/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., позивачки ОСОБА_1 та її представниці адвоката - Мотельчук Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, -

ВСТАНОВИВ:

07.07.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивачка просить суд стягнути з Миколаївської міської ради на її користь компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 2943,32 грн.; стягнути компенсацію моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. Також просить стягнути витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, які складають 5000,00 грн.

В обґрунтування вимог посилається на те, що позивачка працює листоношею, 21 січня 2021 року приблизно в 16:00 год. біля будинку АДРЕСА_1 позивачку покусав бродячий собака, внаслідок чого їй було встановлено діагноз: "тілесні ушкодження у вигляді укушеної рани області лівого колінного суглоба".

В міському травматологічному пункті, куди її доставила карета швидкої медичної -опомоги, позивачці було надано медичну допомогу, призначено Rabipur 1.0 на 0, 3, 7, 14 та 28 дні, а також направлено до хірурга за місцем проживання. Із зазначеним діагнозом, 22.01.2021 року позивач звернулась в Міську лікарню №1 лікувалась там до 19.02.2021. Позивачці було призначено медикоментозне лікування антирабічна вакцина "Індіраб" на 1, 3, 7, 14, 28 дні, пройшла повний курс призначеного антирабічного лікування.

За такого просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 2943,32 грн.,та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. При визначенні компенсації моральної шкоди, позивачка брала до уваги характер та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань, яких вона зазнала, характер немайнових втрат та їх тривалість, змогу виконувати обов`язки листоноші.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

09.07.2021 року матеріали справи передано для розгляду судді Саламатіну О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.07.2021 року, прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

09 вересня 2021 року на адресу суду представник відповідача направи відзив, в якому вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідач вважає, що у позовній заяві не достатньо доведені і не обґрунтовані обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог та не підтверджено належними доказами, що тілесні ушкодження їй спричинено саме безпритульною собакою.

Стосовно моральної шкоди, позивачем не обґрунтовано якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача заподіяно шкоду та розмір шкоди, а також не надано відповідних доказів. Сама собою констатація факту заподіяння моральної шкоди позивачеві не може бути незаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями відповідача і наслідки.

Крім того, на думку представника, Миколаївська міська рада не є належним відповідачем у вказаній справі, більше того міська рада в межах повноважень здійснила всі необхідні заходи задля врегулювання питання щодо безпритульних тварин.

Стосовно заявлених витрат на правничу допомогу, представник відповідача, вважає не доведеними та такими, що не підлягають відшкодуванню.

В судовому засіданні позивачка та її представниця позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідка, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі довідки Акціонерного товариства "Укрпошта" від 22.06.2021 року за №11-18-219, ОСОБА_1 працює в Миколаївській дирекції АТ "Укрпошта" листоношею 1 класу ВПЗ Миколаїв-1 з 06.10.2014 року по теперішній час.

Згідно листа ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 02.06.2021 року за №М-40аз/51/7-21, 21.01.2021 о 16:12 до спецлінії "102" надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , жінку вкусила собака.

Відповідно до повідомлення ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 11.03.2021 року за №4022/51/10-21, встановлено, що в ході проведення перевірки, в матеріалах відсутні дані, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, та неможливістю у зв`язку з цим зареєструвати інформацію від 10.03.2021 року до ЄРДР (фіксації факту того, що 21.01.2021 року приблизно о 16:00 год. за адресою: м. Миколаїв, біля будинку №90 по вулиці Потьомкінській позивачку вкусила бродяча собака, внаслідок чого вона була вимушена звертатися за медичною допомогою). Під час подальшого проведення перевірки встановлено, що у вказаній ситуації виникли цивільно-правові відносини, в зв`язку з чим ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. а також звернутись до Миколаївської міської ради та Центру захисту тварин в м. Миколаєві.

На підставі довідки МОЗУ УОЗ КНП ММР "Міська лікарня швидкої медичної допомоги" Міського травматологічного пункту від 21.01.2021 року за №875, ОСОБА_1 з діагнозом: "тілесні ушкодження у вигляді укушеної рани області лівого колінного суглоба" було нададо медичну допомогу та призначено Rabipur 1.0 на 0, 3, 7, 14 та 28 дні, а також направлено до хірурга за місцем проживання.

Із зазначеним діагнозом - "тілесні ушкодження у вигляді укушеної рани області лівого колінного суглоба" 22.01.2021 року позивачка звернулась в Міську лікарню №1, де їй було призначено медикоментозне лікування антирабічна вакцина "Індіраб" на 1, 3, 7, 14, 28 дні, що підтверджується довідкою.

В матеріалах справи містяться чеки на придбання медичних препаратів на загальну суму 2943,32 грн.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , пояснила, що являється рідною донькою позивачки та 21.01.2021 року зустрічала її з роботи. На розі вулиці Плеханівської та Громадянської до позивачки підбігла собака та вкусила її за ногу в районі коліна. При чому собака була без нашийника та без намордника. Позивачка впала на землю, та в неї з місця укусу пульсувала кров. Вона - свідок, надала позивачці першу допомогу, оскільки собака прокусила артерію та потрібно було зупинити кровотечу. В подальшому викликала поліцію та швидку допомогу. Через деякий час приїхала швидка допомога та позивачку діставили до ЛШМД. Після укусу собака втекла в напрямку вулиці Соборної.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи неінакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, судом достеменно встановлено, що 21.01.2021 року приблизно о 16:00 год. за адресою: м. Миколаїв, біля будинку №90 по вулиці Потьомкінській позивачка зазнала нападу безпритульної собаки та отримала тілесні ушкодження у вигляді укушеної рани області лівого колінного суглоба, вказане доведено позивачкою та не спростовано відповідачем. При цьому, позивачка вимушена була понести матеріальні витрати на лікування в сумі 2 943,32 грн.

За змістом статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі, тобто собака є майном, об`єктом права власності.

Статтею 1 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» передбачено, тварини - біологічні об`єкти, що відносяться до фауни: сільськогосподарські, домашні, дикі, у тому числі домашня і дика птиця, хутрові, лабораторні, зоопаркові, циркові; домашні тварини - собаки, коти та інші тварини, що протягом тривалого історичного періоду традиційно утримуються і розводяться людиною, а також тварини видів чи порід, штучно виведених людиною для задоволення естетичних потреб і потреб у спілкуванні, що, як правило, не мають життєздатних диких популяцій, які складаються з особин з аналогічними морфологічними ознаками, та існують тривалий час у їх природному ареалі; безпритульні тварини - домашні тварини, що залишилися без догляду людини або утворили напіввільні угруповання, здатні розмножуватися поза контролем людини.

Положеннями статті 15 вказаного Закону встановлено, що для утримання безпритульних тварин створюються притулки для тварин, які можуть створюватися органами виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, громадськими і благодійними організаціями та фізичними особами. Притулки для тварин діють за рахунок коштів їх власників, а також будь-яких інших не заборонених законом джерел. Місцеві бюджети можуть передбачати кошти на створення притулків для тварин та відшкодування витрат притулкам по утриманню тварин незалежно від форм власності.

Відповідно до частин 1, 7, 9, 10 статті 24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» собаки, незалежно від породи, належності та призначення, у тому числі й ті, що мають нашийники з номерними знаками і намордники, але знаходяться без власника на вулицях, площах, ринках, у скверах, садах, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті, дворах та інших громадських місцях, вважаються безпритульними і підлягають вилову.

Виловлені безпритульні домашні тварини протягом семи днів з дня їх вилову обов`язково утримуються на карантинних майданчиках служби або підприємства, що здійснює вилов, і можуть бути повернуті власникам із дозволу ветеринарної установи після пред`явлення реєстраційного посвідчення та оплати вартості витрат на вилов і утримання.

Якщо протягом двох місяців з моменту заявлення про затримання безпритульної тварини не буде виявлено її власника або він не заявить про своє право на неї, право власності на цю тварину переходить до особи, у якої вона була на утриманні та в користуванні.

У разі відмови особи від набуття права власності на неї ця тварина переходить у власність територіальної громади, на території якої її було виявлено.

За змістом ст. 341 ЦК України якщо протягом шести місяців з моменту заявлення про затримання бездоглядної робочої або великої рогатої худоби і протягом двох місяців - щодо інших домашніх тварин не буде виявлено їхнього власника або він не заявить про своє право на них, право власності на ці тварини переходить до особи, у якої вони були на утриманні та в користуванні.

У разі відмови особи, у якої бездоглядна домашня тварина була на утриманні та в користуванні, від набуття права власності на неї ця тварина переходить у власність територіальної громади, на території якої її було виявлено.

Пунктом 13 Правил тримання собак, котів і хижих тварин у населених пунктах Української РСР, затверджених Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством сільського господарства, Міністерства охорони здоров`я від 17 червня 1980 року теж передбачено, що собаки, незалежно від породи, належності і призначення, у тому числі і ті, що мають ошийники з номерними знаками і намордники, які знаходяться без власника на вулицях, площах, ринках, у скверах, садах, парках, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті, дворах та інших громадських місцях, а також бездоглядні коти вважаються бродячими і підлягають відлову.

Із зазначених норм законодавства вбачається, що безпритульні та бродячі тварини підлягають вилову, поміщенню в карантинний майданчик та послідуючої передачі власнику або у спеціалізований притулок.

Шкода, заподіяна ними у разі невиявлення їхнього власника, підлягає відшкодуванню територіальною громадою, на території якої їх виловлено.

Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації, установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля (стаття 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Частинами 1, 2 статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).

Система місцевого самоврядування відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.

Згідно із частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 30 статті 26 Закону України «Про місцевесамоврядування» до повноважень міської ради належить створення, ліквідація, реорганізація та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади, а пункт 44 - встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність. Дані правовідносини також стосуються правовідносин що виникають у сфері благоустрою населених пунктів, і спрямовується на створення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля, збереження і охорону навколишнього природного середовища, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Відповідно до ч. 1ст. 15 цього Закону України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності.

У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів.

Отже, відповідальність за безпритульних тварин покладається на територіальні громади (в особі відповідного органу місцевого самоврядування), на території яких їх було виявлено.

Аналізуючи вказані норми права, суд приходить до переконання, що відповідальність за належний та своєчасний вилов та ізоляцію безпритульних тварин покладається на органи місцевого самоврядування, на території яких їх було виявлено. Відтак відповідачем була допущена бездіяльність у питанні благоустрою населених пунктів з метою забезпечення умов для життя і здоров`я жителів територіальної громади.

Рішенням Миколаївської міської ради від 16 травня 2013 року №28/10 (з подальшими змінами та доповненнями) затверджено «Правила благоустрою, санітарного утримання територій, забезпечення чистоти і порядку в м. Миколаєві», проте попри аналіз даного документу, в ньому взагалі відсутні положення, які б врегульовували питання щодо безпритульних тварин. В п. 2.28 лише зазначено, що утримання домашніх собак і котів в м. Миколаєві здійснюється відповідно до Правил утримання домашніх собак і котів у м. Миколаєві, які затверджені рішенням міської ради від 03.09.09 № 36/8 зі змінами та доповненнями.

Відповідно до п.п.5.1, 5.6-5.8, 5.14 Правил утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві, собаки, незалежно від породи, належності і призначення, в тому числі і ті, що мають нашийники з особистими номерними знаками і намордники, але знаходяться без власника на вулицях, площах, ринках, у скверах, садах, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті, дворах та інших громадських місцях, а також бездоглядні коти вважаються безпритульними і підлягають відлову. Виловлені безпритульні домашні тварини протягом 7-ми днів з дня їх вилову обов`язково утримуються у притулку підприємства, що здійснює вилов, і можуть бути повернуті власникам із дозволу ветеринарної установи після пред`явлення реєстраційного посвідчення та оплати вартості витрат на вилов і утримання. Якщо протягом двох місяців з моменту заявлення про затримання безпритульної тварини не буде виявлено її власника або він не заявить про своє право на неї, право власності на цю тварину переходить до особи, у якої вона була на утриманні та в користуванні. У разі відмови особи, у якої безпритульна тварина була на утриманні та в користуванні, від набуття права власності на неї ця тварина переходить у власність територіальної громади, на території якої її було виявлено.

Вилов тварин службою відлову обов`язково здійснюється за планом, попередньо погодженим з ветлікарем Притулку. Позапланово можуть бути відловлені лише агресивні, травмовані та хворі тварини, які потребують ветеринарної допомоги або ізоляції.

При цьому, суд не враховує заперечення відповідача про те, що відповідальність за заподіяну позивачці шкоду не може бути покладено на міську раду та виконання міською радою в повному обсязі вимог Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та створення КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин», який є відповідальною особою у спірних правовідносинах.

Так, на підставі статуту комунального підприємства Миколаївської міської ради "Центру захисту тварин" затвердженого рішенням міської ради від 20 жовтня 2011 року за №10/12 встановлено, що завданнями підприємства на підставі п. 2.2.1. У сфері захисту тварин від жорстокого поводження є:

- здійснення контролю на території м. Миколаєва за дотриманням вимог Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», Правил утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 03.09.09 №36/8, Програми поводження з тваринами та регулювання чисельності безпритульних тварин у м. Миколаєві на 2009-2012 рр., затвердженої рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.09 № 35/19, інших нормативно-правових актів в даній сфері;

- організація та здійснення роботи щодо виконання заходів

міських програм із вирішення проблем утримання домашніх та безпритульних тварин;

- створення телефонної лінії "Допомога тваринам";

- проведення перевірок за фактами жорстокого поводження з тваринами на підставі звернень громадянки за будь-яких інших фактів відповідно до чинного законодавства;

- участь у розгляді справ, пов`язаних з правопорушенням у сфері утримання, поводження з домашніми таібезпритульними тваринами, із застосуванням їх у комерційних цілях;

- сприяння адаптації правил, положень та інших нормативних документів, які регулюють співіснування людей та тварин у місті, відповідно до міжнародних та європейських вимог.

Суд вважає, що спірні правовідносини з відшкодування потерпілій особі ОСОБА_1 , завданої внаслідок нападу безпритульної собаки шкоди виникли між цією особою та особою, яка утримувала безпритульного собаку. На підставі аналізу положень статей 12, 24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», статті 341 ЦК України суд вважає, що саме територіальна громада, інтереси якої представляє відповідна рада (у даній справі - Миколаївська міська рада), є особою, яка утримує безпритульних домашніх тварин, в тому числі собак, і саме на неї покладається обов`язок з відшкодування завданої такою твариною шкоди.

Створення міською радою спеціалізованого комунального підприємства (такого як КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин»), до повноважень якого відноситься регулювання чисельності безпритульних тварин гуманними методами, виявлення фактів наявності на території м. Миколаєва безпритульних собак та котів, відлов тварин, облік та реєстрація тварин, що потрапили до притулку; розміщення безпритульних тварин на карантинному майданчику; стерилізація та вакцинація безпритульних тварин тощо, не перекладає відповідальність за шкоду, заподіяну безпритульним собакою, на це підприємство.

Отже, відповідальність за безпритульних тварин покладається на територіальні громади, на території яких їх було виявлено.

Аналогічного висновку дійшов у подібних правовідносинах Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 січня 2019 року у справі №503/361/17 (провадження №61-28622св18).

Таким чином, судом достеменно встановлено, що 21.01.2021 року приблизно о 16:00 год. за адресою: м. Миколаїв, біля будинку №90 по вулиці Потьомкінській позивачка зазнала нападу безпритульної собаки та отримала тілесні ушкодження у вигляді укушеної рани області лівого колінного суглоба, вказане доведено позивачкою та не спростовано відповідачем. При цьому, позивачка вимушена була понести матеріальні витрати на лікування в сумі 2 943,32 грн.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 зазнала втрат як майнового так і немайнового характеру. При чому, внаслідок укусу безпритульної собаки, позивачці було завдано тілесних ушкоджень, через що остання проходила медичне лікування, перенесла стрес, відчувала фізичний біль, страх, побоювання за своє здоров`я, а тому суд приходить до висновку, що позивачці було завдано моральної шкоди.

Згідно ст. 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» , шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Таким чином, за змістом статтії 1166 ЦК України у правовідносинах по відшкодуванню шкоди діє презумпція вини заподіювана шкоди. Обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань, а також особливості відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, з огляду на які для встановлення, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення моральної шкоди вказаними органами влади та місцевого самоврядування суду необхідно встановити: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Визначаючи розмір завданої шкоди, враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат (їх тривалість) та з урахуванням глибини нервових переживань, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають до задоволення і належною є компенсація у розмірі зазначеному позивачкою 5000 грн.

Таким чином, враховуючи наведене вище, позов підлягає задоволенню та стягненню звідповідача на користь позивачки компенсація матеріальної шкоди в сумі 2 943,32 грн. та компенсація моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статтей 137 та 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на оплату послуги адвоката у розмірі 5000,00 грн., на підтвердження чого позивачкою надані відповідні докази та розмір яких є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); ціною позову та значенням справи для сторони.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 3178,00 грн.

Керуючись статтями 89, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Миколаївської міської ради (, адреса: 54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20) про відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, задовольнити.

Стягнути з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 2943 (дві тисячі дев`ятсот сорок три) гривень 32 копійки.

Стягнути з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Миколаївської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 3178 (три тисячі сто сімдесят вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін