Справа № 214/8600/19
2/214/1272/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 червня 2021 року, Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу №214/8600/19 за позовною заявою ОСОБА_4 в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник адвокат Мотуз О.В. 18.11.2019 рокузвернулася до суду з позовом (а.с. 3-5) в якому просить суд, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 жовтня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , предметом якого є нерухоме майно, а саме нежитлова будівля цеху з виготовлення меблів та теплогенераторна, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О., та визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів та теплогенераторну, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і розподілити між ними дане нерухоме майно, визнавши за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 право власності на Ѕ частку за кожним у нерухомому майні нежитловій будівлі цеху з виготовлення меблів та теплогенераторній, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18 грудня 1976 року між позивачем ОСОБА_4 , та відповідачем-1 ОСОБА_5 було укладено шлюб, який було зареєстровано відділом запису актів громадянського стану у м. Нікополь у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу за записом № 39.

На підставі рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 27 березня 2017 року по цивільній справі № 216/568/17 вказаний вище шлюб розірвано.

За час шлюбу позивач з відповідачем-1 набули у власність нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів та теплогенераторною, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно було оформлено на ім`я відповідача-1 та правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно зберігались у нього, оскільки характеристики даного майна передбачають більшою мірою його використання для робіт, що в суспільстві прийнято вважати чоловічим заняттям і саме чоловік відповідач мав би за доцільне постійно мати при собі документи, що підтверджують власність на майно та дають змогу оформлювати різного роду документи. Однак при цьому пріоритетним було використання даного нерухомого майна саме в інтересах сім`ї.

Весь час після розірвання шлюбу позивач з відповідачем-1 обговорювали різні варіанти поділу їх спільного майна, однак щодо поділу зазначеного вище об`єкту нерухомого майна згоди так і не дійшли, оскільки відповідач-1 оспорює будь-які права позивача на дане майно і вважає його своїм особистим. У зв`язку із зазначеним, позивач вирішила звертатись до суду з відповідним позовом про поділ даного майна, при цьому звернулась до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за інформаційною довідкою та довідалась, що власником майна на даний час є відповідач-2 ОСОБА_3 , який на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О. придбав у відповідача-1 дане нерухоме майно.

Зважаючи на викладене, позивач вважає за необхідне просити суд про визнання зазначеного вище майна спільною сумісною власністю та про визначення часток кожного з подружжя у спільному майні. При цьому договір купівлі-продажу від 25 жовтня 2018 року підлягає визнанню недійсним, оскільки він був укладений не в інтересах сім`ї, а позивач на укладення такого договору не в інтересах сім`ї своєї згоди не надавала. Укладення даного договору мало місце вже після розірвання шлюбу і після припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем-2. Такий договір і відповідне розпорядження майном могло б мати місце за згодою позивача виключно під час шлюбу, тобто коли позивач з відповідачем-2 проживали однією сім`єю, мали спільний побут і узгоджували один з одним всі свої дії. Саме за таких умов відповідач-1 міг би самостійно здійснити продаж спільного майна за згодою позивача, оскільки вилучені від продажу грошові кошти використовувались би в інтересах сім`ї.

18.11.2019 року протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями, справу передано в провадження судді Ткаченко А.В. (а.с.14).

Ухвалою суду від 22.11.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого провадження та призначенням підготовчого судового засідання по справі, та витребувано докази за клопотанням представника позивача (а.с.17-19).

26 березня 2020 року до канцелярії суду на виконання ухвали суду від 22.11.2019 року надішли матеріали від приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Т.О. Болозенко (а.с.46-52).

30 березня 2020 року від відповідача ОСОБА_3 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній зазначив, що в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 зазначає, що 18.12.1976 року між нею та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який був розірваний рішенням Центрально-Міського районного суду від 21 березня 2017 року. В шлюбі вони набули нежитлове приміщення, цех по виготовленню меблів, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 1335,4 кв.м. Вказане нежитлове приміщення, чоловік здавав в оренду. Копії правоустановчих документів у позивача не має. Після розірвання шлюбу вони обговорювали варіанти розподілу нерухомого майна, однак згоди так і не надійшли. У зв`язку з тим, що не знайшли порозуміння вона звертається до суду. Відповідно до Державного реєстру прав власності, вона дізналася, що чоловік 25 жовтня 2018 року продав вищезазначене нежитлове приміщення, посвідчене приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О.

Посилаючись на ст.ст. 60, 63, 65, 69, 70 СК України, ст. 368 ЦПК України, п.30 Постанови Пленуму ВС України №7 від 21.12.2007 року, позивачка зазначає, що просить визнати нежитловий об`єкт нерухомого майна спільним майном подружжя, та просить суд визнати не дійсним договір купівлі-продажу, оскільки вона не надавала дозволу на продаж, договір купівлі продажу був здійснений без її волі.

Однак позивачка при подачі позову не в повному обсязі виклала обставини справи, та умисно приховала істотні обставини, які не вигідні для неї. Вказані обставини вона також приховала з метою вимагання з нього грошових коштів, про що вона дзвонила йому з за кордону, та казала, що якщо він не сплате 30000 доларів США то вона відсудить у нього все, та він залишиться без об`єкта нерухомого майна, яке він отримав законно.

Відповідач ОСОБА_3 не заперечує тієї обставини, що позивачка ОСОБА_4 з 18.12.1976 року знаходилася в шлюбі з ОСОБА_5 , він не заперечує та знає, що шлюб був розірваний в березні 2017 року.

Він також не заперечує та знає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належало нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 . Він не заперечує, що шлюбні відносини між ними припинилися ще в травні 2015 року. Він це знає, так як приблизно з 2010 року орендував у них вказане нежитлове приміщення, де в нього знаходяться станки, обладнання для виготовлення меблів, склад для матеріалів. Він особисто знайомий як з позивачем так і з її колишнім чоловіком. Хоча договори оренди підписувалися з ОСОБА_5 , однак за оренду він сплачував позивачу ОСОБА_4 . Він також достовірно знає, що за час шлюбу вони придбали декілька об`єктів нерухомості, які бланково були оформлені як на позивача ОСОБА_4 так і на ОСОБА_5 .

Йому також відомо, що після припинення шлюбних стосунків, припинення сумісного проживання та ведення сумісного господарства, вони ще в 2016 році фактично поділили майно, яке ними було набуте в шлюбі.

Також достовірно відомо, так як ОСОБА_5 йому розповів, що ще в 2016 році він з дружиною фактично поділили все майно. Однак ніяких договорів про поділ майна подружжя, яке було нотаріально засвідчено, вони не укладали. Йому достовірно відомо, що вони між собою вирішили кому, яке нерухоме майно буде належати, та хто з них яким нерухомим майном буде розпоряджатися на свій розсуд, а після продажу майна залишить у себе грошові кошти.

Згідно до ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Після того, як ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дійшли домовленості про поділ майна, вони фактично вказаний поділ майна нотаріально оформили. Нотаріальне оформлення поділу майна здійснювалося шляхом написання у нотаріуса заяв, якими кожен з них не заперечував проти продажу нерухомого майна, яке бланково було за кожним з подружжя. Вказані заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 написали та завірили у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. Позивачка по справі 11 березня 2016 року написала заяву, що не заперечує проти того, щоб ОСОБА_5 продав нерухоме майно по АДРЕСА_1 . При цьому в своїй заяві вона вказала, що договір купівлі-продажу який здійснить ОСОБА_5 є в інтересах сім`ї.

На підставі написаної ОСОБА_4 заяви від 11 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В., ОСОБА_5 25 жовтня 2018 року продав йому нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О., зареєстрований в реєстрі за №2013.

Таким чином, при укладанні договору купівлі продажу об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 , не були порушені норми права. Договір купівлі-продажу був нотаріально посвідчений та при укладанні договору купівлі-продажу нотаріусу була надана заява позивача ОСОБА_4 про згоду на укладання договору купівлі-продажу, яка була нотаріально посвідчена.

З урахуванням викладеного обставини справи які викладені в позові, не відповідають дійсним обставинам справи. Позивачка по справі приховала, що вона надавала згоду про відчуження нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 . За таких підстав договір купівлі продажу не може бути визнаний судом недійсним, а в позовних вимогах необхідно відмовити у повному обсязі (а.с. 53-54).

30 березня 2020 року від відповідача ОСОБА_3 до канцелярії суду надійшло клопотання про долучення доказів, допит свідків та витребування доказів та залучення до справи третіх осіб (а.с.55-75).

31 березня 2020 року до канцелярії суду від представника позивача ОСОБА_4 адвоката Мотуза О.В. надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої він зазначив, що 18 грудня 1976 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем-1 ОСОБА_5 було укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 27 березня 2017 року, що підтверджується матеріалами справи.

За час шлюбу позивач з відповідачем-1 набули у власність нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів та теплогенераторною, яка складається з нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів А-1 загальною площею 1 335,4 кв.м., та теплогенераторної Б площею основи 36,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно було оформлено на ім`я відповідача-1 та правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно зберігались у нього, оскільки характеристики даного майна передбачають більшою мірою його використання для робіт, що в суспільстві прийнято вважати чоловічим заняттям і саме чоловік відповідач мав би за доцільне постійно мати при собі документи, що підтверджують власність на майно та дають змогу оформлювати різного роду документи (укладати договори про надання комунальних послуг, здавати частину майна в оренду тощо). Однак при цьому пріоритетним було використання даного нерухомого майна саме в інтересах сім`ї.

28 жовтня 2018 року відповідач-1 ОСОБА_5 продав вказане нерухоме майно відповідачу-2 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О. Тим же договором (п. 2) передбачено, що вказане майно належало відповідачу-1 ОСОБА_5 на підставі рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 22 грудня 2008 року по справі № 2/4566/08. Тобто, договір купівлі-продажу від 25 жовтня 2018 року підтверджує як факт переходу майна у власність ОСОБА_3 , так і факт набуття майна у власність ОСОБА_5 в період шлюбу з ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що відповідач-1 ОСОБА_5 продав вказане нерухоме майно відповідачу-2 ОСОБА_3 з порушенням її прав, а саме без відповідної її згоди на те як співвласника майна.

Відповідач-2 ОСОБА_3 у відзиві за позовну заяву вказує, що відповідач-1 ОСОБА_5 при продажі йому нерухомого майна діяв за згодою позивача ОСОБА_4 , на підтвердження чого надав копію її письмової заяви від 11 березня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В.

Однак, такі доводи та подані на їх підтвердження докази відповідача-2 ОСОБА_3 не спростовують викладених в позові аргументів щодо відсутності з боку позивача згоди на розпорядження спільним нерухомим майном шляхом його продажу ОСОБА_3 у 2018 році.

Ст. 368 Цивільного кодексу України передбачає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Як видно, цивільний кодекс визначає основні положення здійснення спільної сумісної власності співвласниками майна в загальному порядку і не виокремлює певних особливостей.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 65 Сімейного кодексу України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Сімейний кодекс України вказує на порядок здійснення права спільної сумісної власності саме подружжям щодо майна, яке було ними набуто за час шлюбу, тобто може вважатись спеціальною нормою. При цьому, коли мова йде про право спільної сумісної власності саме на майно подружжя, то при здійсненні такого права власності шляхом відчуження майна слід надавати окремої оцінки згоді співвласників майна.

Надана відповідачем-2 заява позивача ОСОБА_4 датована 11 березня 2016 року, тобто в період шлюбу з відпвідачем-1 ОСОБА_5 . При цьому в заяві вказано, що позивач надає згоду своєму чоловіку відповідачу-1 на розпорядження спільним майном, таке розпорядження відповідає інтересам сім`ї, а договір щодо розпорядження укладатиметься на попередньо обговорених ними та вигідних ним умовах.

Однак варто звернути увагу, що така згода позивачем ОСОБА_4 була надана відповідачу-1 ОСОБА_5 11 березня 2016 року, тоді як шлюб між ними був розірваний згодом 27 березня 2017 року, а майно було продано з використанням цієї письмової згоди аж 25 жовтня 2018 року.

Позивач вважає, що заява про надання нею згоди на продаж майна в інтересах сім`ї на обговорених з її чоловіком та вигідних їм як сім`ї умовах, подана нею в період шлюбу (тобто в період існування цієї сім`ї), не може вважатись чинною після розірвання шлюбу. Така заява в першу чергу подавалась як згода на укладення договору в інтересах сім`ї відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, а не як згода на розпорядження спільним майном в загальному порядку відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Дана згода надавалась з огляду на те, що отримані від продажу грошові кошти спільним рішенням будуть використані в інтересах сім`ї, зокрема передані спільним дітям. Фактично ж всі грошові кошти були отримані та витрачені особисто відповідачем-1 ОСОБА_5 .

Надана позивачем згода на розпорядження майном була обумовлена виключно наявними на той час сімейними стосунками. В умовах відсутності сім`ї з відповідачем-1 ОСОБА_5 , продаж майна означав би наступний розподіл отриманих грошових коштів порівну. Такі умови позивача не влаштовують, оскільки вона прагнула використати в інтересах сім`ї всю суму грошових коштів для придбання одного об`єкта власності або ж для передачі спільно з чоловіком всієї суми дітям.

Заява позивача ОСОБА_4 від 11 березня 2016 року про надання згоди на продаж майна в інтересах сім`ї на обговорених з її чоловіком та вигідних їм як сім`ї умовах, стосувалась зовсім іншого можливого продажу майна, іншій (не ОСОБА_3 ) особі та на інших умовах. При цьому зі змісту заяви видно, що позивачу вже відомі умови майбутнього договору. Фактично ж на той час жодних домовленостей з ОСОБА_3 у ОСОБА_5 не було, вони виникли вже у 2018 році.

Крім того, в заяві від 11 березня 2016 року позивач ОСОБА_4 надає свою згоду на продаж майна в інтересах сім`ї, а саме нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Насправді ж відповідач-1 продав відповідачу-2 більший обсяг нерухомого майна, а саме нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів та теплогенератору площею 36,2 кв. м. за тією ж адресою. Тобто, на продаж теплогенераторної площею 36,2 кв. м. позивач не надавала згоди навіть як член подружжя.

Відповідач-2 ОСОБА_3 станом на 25 жовтня 2018 року знав про припинення шлюбу між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем-1 ОСОБА_5 . Викладені обставини спростовують наведені доводи відповідача-2 ОСОБА_3 та вказують на обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_4 . Зважаючи на викладене, наполягає на задоволенні позовних вимог. (а.с.76-79).

28 квітня 2020 року до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_5 надійшли пояснення по справі відповідно до яких останній зазначає, що дійсно, в період шлюбу між ним та ОСОБА_4 вони набули у спільну сумісну власність нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів та теплогенераторну за адресою: АДРЕСА_1 . Їх право спільної сумісної власності ніколи ніким не оспорювалось і не піддавалось сумніву.

Приблизно з 2015 року стали погіршуватися їх сімейні відносини, оскільки він мав прагнення до того, щоб створити сім`ю з іншою жінкою, та таке прагнення не було однозначним і не мав впевненості в правильності можливих своїх рішень. Так як з ОСОБА_4 вони в шлюбі прожили майже сорок років, їх багато що поєднує, і припинити шлюбні відносини в якусь конкретну мить в їх ситуації неможливо. 2015 рік для їх сім`ї можна охарактеризувати роком, в якому вони починали деякі аспекти життя розглядати кожен окремо, однак це не стосується багатьох важливих питань, в яких вони продовжували приймати рішення як сім`я.

Що стосується названого вище нерухомого майна вважав би правильним вказати таке. Він часто виступав з ініціативою до ОСОБА_4 щодо продажу даної нерухомості з подальшим розподілом коштів між ними порівну, однак вона йому щоразу відмовляла, посилаючись на те, що половиною від вилучених з продажу коштів вона не зможе забезпечити придбання чогось дійсно потрібного і наполягала, що даний об`єкт має залишитись сину.

У 2016 році в період нормалізації їх сімейних стосунків вони вирішили продати дане майно за ціною не менш як 50 тисяч доларів США і всі вилучені з продажу грошові кошти використати в інтересах їх сім`ї, а саме передати сину для придбання ним іншого, більш рентабельного нерухомого майна. При розмові ОСОБА_4 знову ж вказала, що її не цікавить сам продаж майна заради отримання нею особисто своєї половини грошових коштів, а цікавить лише при такій умові, що всі гроші від продажу залишаться в сім`ї і будуть використані як одна значна сума для придбання чогось суттєвого. ОСОБА_4 знала, що в нього періодично з`являлись стосунки з іншою жінкою і переживала, що ця жінка може впливати на ті рішення, які він мав би приймати з урахуванням інтересів сім`ї. Якщо ж він відмовлявся від продажу даної нерухомості з подальшим витрачанням всіх вилучених коштів на сім`ю, ОСОБА_4 наполягала на тому, що дане майно не буде продаватися, а залишиться у їх спільному володінні, щоб діти могли ними повною мірою користуватися, у тому числі здавати в оренду, і щоб вони могли його успадкувати після них відповідно до закону.

В них було багато майна набутого за час шлюбу, вони його все розподілили між собою та дітьми з величезними емоційними складнощами, оскільки кожен мав свою думку і важко було задовольнити потреби всіх одразу. Будівлю цеху з виготовлення меблів та теплогенераторну за адресою: АДРЕСА_1 , вони не ділили, оскільки не вважали, що вона повинна дістатися комусь одному з них або має бути продана без врахування інтересів сім`ї. У 2016 році вони вирішили продати цю будівлю як сім`я і відповідним використанням коштів для сім`ї, однак не змогли знайти покупця, який би запропонував їм погоджену суму не менш ніж 50 тисяч доларів США. Один такий потенційний покупець був, незнайома йому людина, він сам вийшов з ним на зв`язок, однак останнього моменту їх угода зірвалась через його відмову купувати майно.

Однак у 2017 році їх сімейні відносини знову погіршилися і вони офіційно розірвали шлюб та фактично припинили шлюбні відносини, а він став проживати з іншою жінкою. Щодо вказаного вище нерухомого майна ОСОБА_4 повідомила, йому, що так як сім`ї більше немає, він проживає з іншою жінкою та не бажає використати дану нерухомість на благо дітей, вона більше не зацікавлена в її продажу.

В 2018 році ОСОБА_3 , якого він знає давно та в них нормальні відносини, запропонував йому придбати в нього дану нерухомість за ціною 40 тисяч доларів США. Щодо такого продажу він порадився з жінкою, з якою проживав на той час, і вона підтримала таку ідею, оскільки вони могли отримати гроші для облаштування їх нового спільного побуту. Його особисто це влаштовувало фінансово, однак зважаючи на взаємовідносини та домовленість з ОСОБА_4 , він не міг цього зробити з моральної точки зору, так як вона не була згодна на такий продаж. ОСОБА_3 вивчив наявні в нього документи на нерухомість, у тому числі і письмову згоду на продаж від ОСОБА_4 від 2016 року, та переконав його, що така угода можлива і він візьме на себе її належне оформлення, і всі можливі претензії з боку ОСОБА_4 він сам врегулює. Безпосередньо в день укладання договору в нотаріальній конторі ОСОБА_3 повідомив його, що він має тільки 30 тисяч доларів США, а решту віддасть йому згодом. При цьому за його переконанням в договорі вони відобразили саме 30 тисяч доларів США, оскільки фактично в день угоди він передав йому саме таку суму і якби вони зазначили реальну суму в 40 тисяч доларів США, то слід би було сплачувати більшу кількість обов`язкових платежів. Він йому довіряв, оскільки вони мали гарні відносини. Після укладання угоди ОСОБА_3 по сьогоднішній час йому не виплатив решту суми 10 тисяч доларів США і уникає розмов з цього приводу.

З ОСОБА_4 факт продажу нерухомості він обговорював вже після укладання договору купівлі-продажу і очікувано отримав він неї незадовільну оцінку своїх дій. Вона вкотре наголосила, що не згодна з такими його діями і буде добиватись повернення у власність нерухомості. Отримання грошових коштів за дану нерухомість її не цікавить. Та й в нього немає грошових коштів, щоб вести будь-які переговори з ОСОБА_4 , оскільки всі свої заощадження він витратив на своє лікування.

В даній справі, він не може точно виказати свою позицію, чи проявляти будь-яку зацікавленість у її вирішенні, оскільки він добре знає і ОСОБА_4 , і ОСОБА_3 . Зрозуміло, що має певну долю відповідальності перед ОСОБА_3 , однак при цьому важливо, що він так само як його, знає особисто і ОСОБА_4 , і він обіцяв йому вирішувати з нею її можливі претензії, та ще й не виконав їх домовленості з приводу ціни майна, заплативши йому 30 тисяч доларів США замість погоджених 40 тисяч доларів США. ОСОБА_4 теж можна зрозуміти, оскільки вона позбавилась належного їй на Ѕ частку майна без своєї згоди, так як вона хотіла його продати не на тих умовах і не за тих обставин і не в той час. Тому просить суд вирішити справу у чіткій відповідності із законом (а.с.96-98).

06 травня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Примакова К.О. до канцелярії суду надійшло клопотання про витребування доказів (а.с.118-119).

15 червня 2020 року від представника позивача ОСОБА_4 адвоката Мотуза О.В. надійшло клопотання про долучення доказів до справи (а.с.120-124).

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 серпня 2020 року клопотання відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_2 про витребування доказів задоволено частково (а.с.133-135).

17 листопада 2020 року до канцелярії суду від приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Б.В. надійшов лист щодо надання інформації відповідно до ухвали суду щодо витребування доказів (а.с.147).

01 грудня 2020 року до канцелярії суду від приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О. на виконання ухвали суду надійшли витребувані доказі (а.с.153-158).

12 січня 2021 року в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявив клопотання про долучення доказів до справи (а.с.159-166), яке судом радячись на місці було задоволено.

Ухвалою суду від 12.01.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті (а.с.171-172).

09 лютого 2021 року від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_4 (а.с.183-184), яке судом задоволено в судовому засіданні.

25 березня 2021 року до канцелярії суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 та клопотання ОСОБА_4 про проведення судового засідання в режимі відео конференції із забезпеченням участі ОСОБА_4 поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів (а.с.200, 202).

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2021 року клопотання позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_1 про участь у справі в режимі відеоконференції за межами суду по системі «EasyCon» задоволено (а.с. 205-206).

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Мотуз О.В. в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Примаков К.О. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, та просив відмовити в задоволенні позову.

Допитана в режимі відеоконцеференції позивач ОСОБА_4 пояснила, що підтримує позовні вимоги, зазначила, що майно з чоловіком не ділила зовсім. Вони вирішили, що майно повинно залишитися дітям. Вона дала згоду на продаж майна оскільки був клієнт, який згоден був купити 50 тисяч доларів США цей об`єкт в 2016 році (коли вони були в шлюбі). У них було багато об`єктів на продаж. Суму в згоді не зазначають. Будучи розлученими вона згоду на продаж не давала. Вона чула, що об`єкт був проданий за 30 тисяч доларів США. З Гульбінасом вона не зв`язувалася. В 2017 році вони розлучилися, і після цього ніяку згоду вона на продаж майна не давала. Про продаж спірного об`єкта дізналася лише в 2019 році.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, та пояснив, що близько 10 років він орендує спірний будинок за адресою АДРЕСА_1 . Він розчистив прибудинкову територію. В 2018 році ОСОБА_5 зателефонував йому та запропонував придбати вказаний будинок за 30 тисяч доларів США. До 200 тисяч гривень він платив за податки за купівлю будинку. Через два місяці зателефонувала ОСОБА_4 і повідомила, що знає про продаж будинку на АДРЕСА_2 запропонувала йому щоб він дав їй 10 000 євро оскільки не згодна на продаж будинку.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, прийшов до висновку про відмову в задовленні позовних вимог з наступних підстав.

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_5 з 18 грудня 1976 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.6).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.12.2008 року, яке набрало законної сили 05.01.2009 року, визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлову будівлю «А-1» після переобладнання та самочинно добудованих прибудов під літ «а5» розміром 4,0х3,41 м, під літ. «а6» розміром 3,90х4,80 м. загальна площа якої збільшилась на 108,7 кв.м. та складає 1335,4 кв.м. та самовільно збудовану теплогенераторну під літ «Б» розміорм 6,40х5,65 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.49-51, 123-124, 154-156), та згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно належало на праві приватної власності ОСОБА_5 (а.с.52, 57).

Відповідно до заяви ОСОБА_4 , яка посвідчена 11.03.2016 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. за реєстраційним №492, ОСОБА_4 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_5 на укладання підписання ним договорів про відчуження будь-яким способом (продаж, міна, дарування, тощо) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуте ними під час зареєстрованого шлюбу. Зазначивши, що укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.66, 158).

Відповідно до рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7).

Статтею 60 Сімейного кодексу України (в редакції від 26 липня 2005 року) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України (в редакції від 26 липня 2005 року), об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Згідно договору купівлі - продажу нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів з теплогенераторною від 25.10.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О., та зареєстрований в реєстрі за №2013 ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 придбав нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів загальною площею 1335,4 кв.м. та теплогенераторну площею основи 36,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 47-48, 60-63).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на нежитлову будівлю цеху з виготовлення меблів з тепло генераторною за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.2018 року (а.с.8,64).

Згідно з п. 3 наведеного Договору, за взаємною згодою сторони встановили вартість предмету договору в сумі 8490000,00 грн., що еквівалентно суми 30 000,00 доларів США. грошові кошти сплачені покупцем до підписання цього договору всією сумую, у безготівковій формі. Продавець своїм підписом на цьому Договорі підтверджує факт отримання вищевказаної грошової суму від покупця в повному обсязі.

Пунктом четвертим Договору визначено, що оціночна вартість предмету договору, згідно за даними звіту про оцінку майна, виконаного 17 жовтня 2018 року суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_7 , становить 1812016,00 грн.

Відповідно до п. 6 Договору, зазначено, що предмет договору є спільною сумісною власністю подружжя і відчужується продавцем за згодою дружини ОСОБА_4 згідно заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Б.В. 11.03.2016 року за реєстровим №492, що зберігається у справах приватного нотаріуса.

Крім того, наведене положення Договору підтверджується заявою ОСОБА_4 , яка посвідчена 11.03.2016 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. за реєстраційним №492. Так в наведеній заяві ОСОБА_4 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_5 на укладання підписання ним договорів про відчуження будь-яким способом (продаж, міна, дарування, тощо) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуте ними під час зареєстрованого шлюбу. Зазначивши, що укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.66, 158).

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Здійснення права спільної сумісної власності, як і права спільної часткової власності, відповідно до статей 358, 369 ЦК України відбувається за згодою співвласників.

Судом встановлено, що нежитлова будівля цеху з виготовлення меблів загальною площею 1335,4 кв.м. та теплогенераторна площею основи 36,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 набута відповідачем ОСОБА_5 у власність під час перебування у шлюбі з позивачкою ОСОБА_4 .

Відповідно до посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В. заяви зареєстрованої за номером №492, 11 березня 2016 року ОСОБА_4 , надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_5 на укладання, підписання ним договорів про відчуження будь-яким способом (продаж, міна, дарування, тощо) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуте ними під час зареєстрованого шлюбу. Зазначивши, що укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.66, 158).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співласника на розпорядження спільним майном. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту (частина перша статті 214 ЦК України).

Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин (частина третя статті 214 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

Так у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Так, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів відмови ОСОБА_4 від одностороннього правочину від 11 березня 2016 року на підставі статті 214 ЦК України; такий одностороній правочин не визнаний недійсним та відсутні підстави його нікчемності. За таких обставин підстав уважати, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі цеху з виготовлення меблів загальною площею 1335,4 кв.м. та теплогенераторної площею основи 36,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 від 25 жовтня 2018 року укладений без згоди позивача відсутні. Відповідно немає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд критично оцінює наданий представником позивача висновок експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення №2248-20 від 10.06.2020 року складений судовим експертом А.А. Хапатько відповідно до якої зазначено, що на основі проведеного лінгвістичного аналізу досліджуваного тексту, експертом встановлений об`єктивний зміст слів, словосполучень, фраз, зафіксованих у досліджуваному тексті заяви ОСОБА_4 від 11 березня 2016 року. Оскільки текст формує єдине цілісне контекстуальне значення, а ключові слова, зважаючи на офіційно-діловий стиль тексту, вжиті у прямому значенні, встановлено, що в основі його об`єктивного змісту міститься ілокутивний акт надання згоди, дозволу ОСОБА_4 на «укладання та підписання договорів про відчуження (…) нежитлової будівлі», її чоловіку, особі, з якою вона одружена - ОСОБА_5 . Вжита лексика вказує на факт існуючої сім`ї перебування згаданих вище людей у родинних, близьких та дружніх стосунках, тобто у шлюбі. Також у тексті ОСОБА_4 стверджує, тобто офіційно схвалює, визнає, що укладання договору про відчуження майна (вищезначеної нежитлової будівлі) її чоловіком здійснюється на благо їхньої сім`ї, як союзу між чоловіком та дружиною та для спільної, сумісної користі саме їхнього союзу, а не, припустімо кожного з них поодинці. (а.с.162-164). Так як, вже зазначалось вище позивач ОСОБА_4 , як особа, яка вчинила односторонній правочин, а саме надала нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на продаж спільного майна чоловіку ОСОБА_5 від 11.03.2016 року, мала право відмовитися від нього, однак доказів про те що, після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 позивачка відмовилася від надання згоди на продаж спірного майна суду не надала.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання за нею та ОСОБА_5 права спільної сумісної власності на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлі цеху з виготовлення меблів загальною площею 1335,4 кв.м. та теплогенераторної площею основи 36,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та поділу зазначеного майно слід зазначити наступне.

Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (провадження № 6-843цс17).

Крім того, як вбачається з правової позиції викладеної Касаційним цивільним судом у своїй постанові від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Тому, суд приходить до висновку, що визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя не є виправданим у даному конкретному випадку, зважаючи законодавчу визначеність правового статусу такого майна та відсутності спору щодо спростування спільності майна подружжя, що виключає розгляд питання з підтвердження презумпції права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на спірне майно набуто відповідачем ОСОБА_3 правомірно, зважаючи на дотримання сторонами правочину, про недійсність якого позивачем заявлено відповідну вимогу, усіх законодавчо встановлених процедур та не доведення позивачем та його представником обставин, які б свідчили про протилежне, з огляду на викладене вище.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 215,216 ЦК України, ст. ст. 60, 61 65 Сімейного кодексу України, ст. ст.10,12,13,76,81,89,200,263-265,354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Представник позивача: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП невідомий.

Представник відповідача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_7 .

Повний текст судового рішення складено 17.06.2021 року.

Суддя А.В. Ткаченко