Справа № 712/2135/20
Провадження № 2/712/1220/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Пироженко В.Д.

при секретарі - Жук О.М.

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Буджерак М.Р.

представників відповідача ОСОБА_2 адвоката Кураса С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасиенергозбуд» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Черсиенергозбуд» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що наказом директора ТОВ «Черкасиенергозбут» від 04.02.2020 № 39-п/тз її звільнено з посади провідного фахівця відділу з продажу електроенергії на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін.

Після закінчення лікування, 04.02.2020 вона цього ж дня приступила до виконання своєї трудової функції, однак, керівник відділу кадрів товариства та керівник відділу, в якому вона працювала, повідомили їй, що на її посаді працює інша людина. Пройшовши до власного кабінету, вона дійсно виявила, що на її робочу місці перебуває інший працівник. При цьому зазначає, що про її звільнення чи вивільнення її у встановленому законом порядку повідомлено не було, жодних повідомлень чи листів від ТОВ «Черкасиенергозбут» зданого приводу вона не отримувала. Іншу посаду в товаристві їй запропоновано не було.

У подальшому приблизно о 14 годині, в службовому кабінеті начальника відділу кадрів товариства ОСОБА_3 , у присутності її безпосереднього керівника ОСОБА_4 , їй повідомили про необхідність написання заяви про звільнення за угодою сторін. Відчувши безвихідь ситуації, моральний тиск з боку адміністрації товариства, вона змушена була написати вказану заяву. У кінці робочого дня вона прийшла до ОСОБА_3 для того, щоб прояснити ситуацію щодо свого звільнення та висловити бажання залишитися працювати на товаристві. Однак, її відразу, без пояснення причин, надали наказ про звільнення, який вона відмовилась підписати, так як відчувала тиск з боку керівництва, бажання звільнятись у неї не було, а, крім того, їй повідомили, що за результатами, невідомих їй перерахунків винна товариству кошти. Про вказані розрахунки жодних офіційних підтверджуючих документів надано не було, усе доводилось виключно суб`єктивними твердженнями ОСОБА_3 . Також їй повідомлено, що вказані кошти стягуватимуться з неї у судовому порядку.

Того ж дня, 04.02.2020, шляхом надсилання відповідного листа на адресу товариства, вона звернулася із заявою щодо не розгляду її попередньої заяви, так як не бажала звільнятися із займаної посади, угоди з приводу її звільнення укладено не було.

Крім того, із 17 години 04.02.2020 відчула різке погіршення стану здоров`я та змушена була зранку 05.02.2020 звернутись до Комунального закладу «Третя Черкаська міська лікарня». За результатами обстеження їй встановлено діагноз - гіпертонічний криз, надано невідкладну допомогу. Починаючи із 05.02.2020 вона перебувала на стаціонарному лікуванні у вказаному комунальному закладі.

Натомість, на домашню адресу вона отримала листи від ТОВ «Черкасиенергозбут» з копією наказу про своє звільнення, актами про нібито її відмову щодо ознайомлення із вказаним наказом та про відмову від отримання трудової книжки.

Вважає звільнення незаконним, таким що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує її права.

Просить скасувати наказ директора ТОВ «Черкасиенергозбут» від 04.02.2020 № 39-п/тз про припинення трудового договору, та поновити її на посаді провідного фахівця відділу з продажу електроенергії товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасиенергозбут». Також просить стягнути ТОВ «Черкасиенергозбут» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.02.2020 до дати винесення судового рішення. Рішення в частині поновлення її на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах суми стягнення за один місяць, допустити до негайного виконання.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2020 року провадження у справі відкрито, та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідачем 08.04.2020 року надано відзив на позовну заяву позивача в якому зазначають, що 04.02.2020 року, після закінчення лікарняного, позивач вийшла на роботу, яка займала посаду провідного фахівця відділу з продажу електроенергії та була допущена до своїх трудових обов`язків, до свого робочого місця, жодних перешкод у здійсненні нею її роботи відповідачем не чинились. Оскільки позивач на вказаній посаді перебувала з випробувальним терміном та в період з 21.12.2019 по 03.02.2020 перебувала на лікарняному мала приступити до виконання до своїх трудових обов`язків, однак, під час робочого дня перебувала за межами свого робочого місця, що підтверджується випискою реєстрації співробітників електронно-пропускної системи. Крім того, 04.02.2020 року начальник відділу з продажу електроенергії ОСОБА_4 , у підпорядкуванні якої перебуває позивач, подала директору ТОВ «Черкасиенергозбуд» доповідну записку, у якій вказано, за період перебування на посадах фахівця відділу з продажу електроенергії та провідного фахівця відділу з продажу електроенергії позивач не виконала свої обов`язки та розпорядження свого безпосереднього керівника. Враховуючи, що позивач за освітою медсестра, до прийняття на роботу досвіду в енергетичній галузі не мала, тому не відповідає займаній посаді провідного фахівця відділу з продажу електроенергії під час проходження випробовувального терміну. Директором товариства було надано вказівку відділу кадрів на підготовку документів щодо звільнення ОСОБА_1 в установленому законом порядку, як таку що не пройшла випробувального терміну. Однак, 04.02.2020 року ОСОБА_1 без будь якого примусу подала до відділу кадрів товариства заяву про звільнення її з роботи 04.02.2020 року за угодою сторін. В цей же день 04.02.2020 року був виданий наказ на її звільнення за угодою сторін. Після винесення наказу ОСОБА_1 ознайомилась з ним, проте відмовилась від підпису про ознайомлення. Також вона відмовилась від отримання трудової книжки, про що було складено акт. Того ж дня засобами поштового зв`язку їй було направлено повідомлення про необхідність отримати трудову книжку.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 04.02.2020 року ОСОБА_1 подала власноручно написану на ім`я директора ТОВ «Черкасиенергозбут» ОСОБА_5 заяву про звільнення її з роботи з 04.02.2020 року за угодою сторін.

04.02.2020 заява позивачки була узгоджена та завізована керівником із резолюцією «До наказу».

Наказом ТОВ «Черкасиенергозбут» від 04.02.2020 №39-п/тз ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України з 04.02.2020 року з виплатою грошової компенсації за 10 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Встановлено в судовому засіданні, що після видачі наказу про звільнення, начальником відділу персоналу ОСОБА_3 був вручений наказ позивачці з яким та ознайомилась, але підпис щодо ознайомлення з даним наказом ставити відмовилась, про що був складений відповідний акт № 1 про відмову ОСОБА_1 проставити підпис про ознайомлення з наказом.

Також позивачка відмовилась від отримання трудової книжки в день її звільнення, про що було також складено акт № 2 від 04.02.2020 про відмову ОСОБА_1 отримати трудову книжку при звільненні.

Як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , позивач сама виявила бажання звільнитись та без будь-якого примусу написала заяву на звільнення за угодою сторін з 04.02.2020. Після виготовлення наказу та після підписання його керівником, через деякий проміжок часу, вона надала позивачці наказ для ознайомлення та підпису його, проте ОСОБА_1 з наказом ознайомилась, але після телефонного дзвінка підпис ставити відмовилась. В зв`язку з цим був складений акт № 1 та акт № 2 про відмову отримати трудову книжку.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що його було запрошено для підписання актів про відмову ОСОБА_1 підписати, що вона ознайомлена з наказом про звільнення та відмови отримати трудову книжку. ОСОБА_1 в їх присутності був наданий наказ про звільнення з яким остання ознайомилась, але після телефонного дзвінка відмовилась його підписати. Також відмовилась отримати трудову книжку.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що, після написання заяви про звільнення за угодою сторін, вона відмовилась підписувати наказ про звільнення та отримати трудову книжку в зв`язку з тим, що її під примусом змусили написати дану заяву. В цей же день, вдома вона написала заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін в зв`язку з тим, що вказана заява була нею написана не за власним волевиявленням, а під примусом зі сторони адміністрації та направила її відповідачу.

06.02.2020 року відповідач отримав зазначену заяву ОСОБА_1 від 04.06.2020 року, що підтверджується штампом підприємства на цій заяві за вхідним № 914.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення 04.02 2020 року.

В Постанові КЦС ВС від 31.08.2020 № 359/5905/18 суд зазначив, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Суд вважає, що звільнення позивача ОСОБА_1 за угодою сторін проведено із дотриманням вимог КЗпП України. Посилання позивача на те, що дану заяву вона підписала під примусом не знайшло свого підтвердження та позивачем не надано належних та допустимих доказів такого примусу.

Судом не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну).

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі N 759/11508/16-ц (провадження N 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі N 404/6236/19 (провадження N 61-21869св19). Підстави відступити від цих висновків судом не встановлено.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Судом також не встановлено обопільна згода відповідача, як роботодавця, та позивача, як працівника, на скасування угоди про звільнення позивача, а тому позивача було правомірно звільнено з роботи за згодою сторін.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", від 18 липня 2006 року N 63566/00, § 23).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши сторони, свідків, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку що позов позивача не підлягає задоволення.

Постільки при подачі позову даної категорії позивач звільнений від оплати судових витрат, тому суд вважає судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 13, 17, 18, 141, 263, 265, 268, 274, 279 ЦПК України, ст. ст.36, 115, 116, 117 КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасиенергозбуд» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів (ст.ст.354, 355 ЦПК України). Якщо в судовому засіданні проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:

Позивач: ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн. НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Черкасиенергозбуд» (, м. Черкаси, вул. Благовісна, 166).

Повний текст рішення складено 26.04.2021