Постанова

Іменем України

26 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 320/62/19

провадження № 61-4967св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -заступник прокурора Запорізької області, який діє в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року в складі судді Фоміна В. А. та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2020 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2019 року заступник прокурора Запорізької області, який діє в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно.

Позов обґрунтовано тим, що 08 вересня 2014 року між державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 9/10 частини комплексу будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертав увагу на те, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року в справі № 320/4812/15 задоволено позов прокуратури, визнано недійсним зазначений вище договір купівлі-продажу 9/10 частини комплексу будівель та споруд, а також зобов`язано відповідача в справі ОСОБА_2 повернути державі в особі Міністерства аграрної політика та продовольства України вказані вище об`єкти нерухомості, що були предметом недійсного договору. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою органів прокуратури відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року скасовано. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання ОСОБА_2 повернути державі отримане за договором майно, фактично залишено в силі.

Таким чином, на думку позивача, ОСОБА_2 з 06 вересня 2017 року зобов`язаний був вчинити дії щодо повернення майна, отриманого на підставі вказаного вище договору купвлі-продажу, державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Однак, на підставі протоколу зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВЗ-2017» (далі - ТОВ «ЛВЗ-2017» ) від 09 січня 2018 року № 1 ОСОБА_2 , як засновником товариства, за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 січня 2018 року № 4 передано до статутного капіталу вказаного товариства 9/10 частини комплексу, що розташований на АДРЕСА_1 , до складу якого увійшли: виробнича будівля, літ. «Б-3», загальною площею 3 395,9 кв. м, будівля спиртосховища, літ. «З-1», загальною площею 176,3 кв. м, будівля матеріального складу, літ. «К-1», загальною площею 540,4 кв. м, будівля пождепо, літ. «О-1», загальною площею 16,8 кв. м, будівля матеріального складу, літ. «П-1», загальною площею 72,0 кв. м, будівля побутового приміщення, літ. «Р-1», загальною площею 51,8 кв. м, огорожа № 1.

Позивач також вказував на те, що в подальшому на підставі протоколу зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 12 липня 2018 року № 8 за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 липня 2018 року № 1 товариством в особі директора ОСОБА_3 передано учаснику зазначеного вище товариства ОСОБА_1 , в якості вартості частки у статутному капіталі, нерухоме майно в натурі, а саме: комплекс загальною площею 485,9 кв. м, який складається із будівель літ. «К-1» та літ. «О-1».

Позивач вважав, що зазначені вище спірні об`єкти нерухомого майна підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, у зв`язку із чим просив позов задовольнити.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року позов задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 107, а саме: комплекс, що складається з будівлі літ. «К-1» та будівлі літ. «О-1», загальною площею 485,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у власність держави Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України. Визнано за державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 107, а саме: комплекс, що складається з будівлі літ. «К-1» та будівлі літ. «О-1», загальною площею 485,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області кошти, витрачені в 2018 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави за подачу вказаного позову, у розмірі 7 542,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння власника на підставі договору купівлі-продажу, який у подальшому визнано недійсним, оскільки продаж спірного майна здійснено з порушенням вимог законодавства, а саме - без погодження з Фондом державного майна України, що підтверджується постановою Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 320/4812/15-ц. Зазначене вище свідчить про відсутність волевиявлення власника майна на таке відчуження, а тому воно має бути витребувано у добросовісного набувача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання права власності на витребуване майно та стягнення з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області судового збору в розмірі 7 542,00 грн скасовано та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог відмовлено. Постановлено судовий збір, сплачений прокуратурою Запорізької області в сумі 3 771,00 грн компенсувати за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних доказів дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для витребування з чужого незаконного володіння відповідача на користь позивача спірний об`єкт нерухомого майна.

Однак, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважала, що вимога позивача про визнання права власності за державою України в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на спірне майно є безпідставною, адже задоволення вимоги про витребування майна є підставою для здійснення реєстрації права власності на це майно. У зв`язку із чим апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в позові в зазначеній вище частині.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2020 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2020 року, заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року в справі № 924/1256/17, від 23 жовтня 2018 року в справі № 926/03/18, від 23 вересня 2018 року в справі № 924/1237/17, від 06 лютого 2019 року в справі № 927/246/18, від 21 грудня 2018 року в справі № 922/901/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року в справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року в справі № 915/242/18, від 03 жовтня 2019 року в справі № 802/4083/15-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 906/240/18, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18770/17, від 07 грудня 2018 року в справі № 924/1256/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 201/5279/16, від 04 вересня 2019 року у справах № 372/1688/17-ц та № 448/764/17, від 06 серпня 2019 року у справі № 912/2529/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18, від 31 липня 2019 року у справі № 916/2914/18, від 03 квітня 2019 року у справі № 909/63/18, від 26 лютого 2019 року у справі № 920/284/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Крім того, заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та відхилено клопотання про залучення третьої особи у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник зазначає, що прокурором не було дотримано спеціальної процедури перед зверненням до суду, оскільки він не повідомив Міністерство аграрної політики та продовольства України про намір подати позов.

У липні 2020 року Прокуратура Запорізької області надіслала до Верховного Суду відзив за касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому посилається на необґрунтованість її доводів та правильність висновків судів попередні інстанцій щодо наявності правових підстав для витребування у відповідача на корить позивача спірного нерухомого майна.

Також зазначає про безпідставність доводів касаційної скарги про неповідомлення прокуратурою Міністерство аграрної політики та продовольства України про намір подати позов, оскільки в матеріалах справи наявні докази виконання прокуратурою вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 320/62/19, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01 липня 2013 № 403 «Про припинення діяльності державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство» голові комісії з ліквідації підприємства ОСОБА_4 наказано провести інвентаризацію і оцінку майна та здійснити продаж основних засобів підприємства в установленому законом порядку з метою погашення кредиторської заборгованості.

08 вересня 2014 року між державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року в справі № 320/4812/15 задоволено позов прокуратури, визнано недійсним зазначений вище договір купівлі-продажу 9/10 частини комплексу будівель та споруд. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути спірне майно державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року в справі № 320/4812/15 скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокуратури відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року заяву заступника Генерального прокурора України задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року скасовано. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року в частині повернення ОСОБА_2 того, що він передав державі, в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, на виконання укладеного між ними 08 вересня 2014 року договору купівлі-продажу 9/10 часток комплексу будівель та споруд на АДРЕСА_1 у зв`язку з визнанням судом зазначеного договору недійсним, скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-1081цс17).

Судами також встановлено, що продаж спірного майна здійснено з порушенням вимог законодавства - без погодження з Фондом державного майна України, що підтверджується постановою Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 320/4812/15-ц, що і стало підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014 року.

Таким чином, ОСОБА_2 з 06 вересня 2017 року був зобов`язаний вчинити дії щодо повернення майна, отриманого на підставі договору купівлі, продажу, а саме: 9/10 часток комплексу будівель та споруд ,що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Однак, на підставі протоколу зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВЗ-2017» (далі - ТОВ «ЛВЗ-2017» ) від 09 січня 2018 року № 1 ОСОБА_2 , як засновником товариства, за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 січня 2018 року № 4 передано до статутного капіталу вказаного товариства 9/10 частини комплексу, що розташований на АДРЕСА_1 , до складу якого увійшли: виробнича будівля, літ. «Б-3», загальною площею 3 395,9 кв. м, будівля спиртосховища, літ. «З-1», загальною площею 176,3 кв. м, будівля матеріального складу, літ. «К-1», загальною площею 540,4 кв. м, будівля пождепо, літ. «О-1», загальною площею 16,8 кв. м, будівля матеріального складу, літ. «П-1», загальною площею 72 кв. м, будівля побутового приміщення, літ. «Р-1», загальною площею 51,8 кв. м, огорожа № 1.

На підставі протоколу зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 12 липня 2018 року № 8 за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 липня 2018 року № 1 товариством в особі директора ОСОБА_3 передано учаснику зазначеного вище товариства ОСОБА_1 , в якості вартості частки у статутному капіталі, нерухоме майно в натурі, а саме: комплекс загальною площею 485,9 кв. м, який складається із будівель літ. «К-1» та літ. «О-1».

За повідомленням Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 18 червня 2018 року № 213 вказаному вище комплексу, а саме будівлям К-1 та О-1, присвоєно адресу: АДРЕСА_2 .

Інвентаризацією, проведеною у червні 2018 року Комунальним підприємством «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» на замовлення ТОВ «ЛВЗ-2017», встановлено, що загальна площа спільних будівель зменшилась з 557,2 кв. м. до 485,9 кв. м.

Нормативно-правове обґрунтування

За приписами статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що відчуження спірного майна Міністерством аграрної політики та продовольства України здійснено поза волею його власника - держави, шляхом укладення 08 вересня 2014 договору купівлі-продажу із ОСОБА_2 , що встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили, суди зробили обґрунтований висновок про те, що майно набуто відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки ОСОБА_2 не мав право його відчужувати, а тому правильно застосували до спірних правовідносин пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано висновки Верховного Суду, викладені в постановах, прийнятих в справах, в яких прокуратурою не доведено підстав для представництва прокурором інтересів держави, є безпідставними, оскільки звертаючись з даним позовом до суду, заступник прокурора Запорізької області діяв в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України, яке неналежним чином здійснювало свої повноваження щодо захисту інтересів держави, що підтверджується судовими рішеннями, ухваленими в справі № 320/4812/15. Тобто, у справі, що переглядається, заступником прокурора Запорізької області доведена наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді.

Посилання заявника на те, що прокурором не було дотримано спеціальної процедури перед зверненням до суду, оскільки він не повідомив Міністерство аграрної політики та продовольства України про намір подати позов, також не заслуговують на увагу, оскільки як правильно зазначив апеляційний суд, відхиляючи аналогічний довід апеляційної скарги відповідача, до позовної заяви позивачем додано копію повідомлення від 28 грудня 2018 року про вжиття заходів представницького характеру шляхом пред`явлення позову, яке направлено на адресу Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Доводи касаційної скарги про те, що витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки у такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, відхиляються Верховним Судом, з огляду на таке.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Верховний Суд України своєю постановою від 06 вересня 2017 року залишив в силі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року в частині визнання недійним договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014 року 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, на час відчуження на користь ОСОБА_1 спірного нерухомого майна вже існував судовий процес щодо цієї нерухомості, при цьому набрало законної сили рішення, яким встановлено незаконність вибуття із власності держави спірної нерухомості, а отже відповідач міг передбачити негативні наслідки для себе, приймаючи нерухоме майно в натурі за актом приймання-передачі від 12 липня 2018 року.

Таким чином суди зробили правильний висновок, що у справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Перевіряючи інші доводи касаційної скарги, які спрямовані на незгоду із ухваленим в справі судовим рішенням та власним тлумаченням заявником норм матеріального права, Верховний Суд зазначає, що суди повно встановили обставини справи, надали належну правову оцінку доводам сторін та наявним в матеріалах справи доказам, правильно здійснили тлумачення норм матеріального та процесуального права і застосували їх до спірних правовідносин.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року в нескасованій частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик