Головуючий у 1-й інстанції Іванець О.Д.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Биліни Т.І., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря Грішко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу Органу Опіки та піклування Маріупольської міської ради Донецької області

на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2021 року, постановлене у складі судді Іванця О.Д.,

у цивільній справі

за позовом Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області

до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2

про визнання осіб такими такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року Виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_1 і неповнолітнього ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Маріуполя.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідачі зареєстровані у вказаному жилому приміщенні, але більше півроку не мешкають в ньому і ним не користуються, за комунальні послуги не сплачують.

Просив на підставі ст. 72 ЖК України визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2021 року позов Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області судовий збір у розмірі 2102,00грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст.ст. 71, 72 ЖК України, та виходив з того, що спірна квартира № 74 ніким не використовується з 2016 року, за комунальні послуги маються борги, зареєстровані особи у квартирі не проживають, що підтверджено актом обстеження жилого приміщення від 02.06.2020. На підставі цього суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

При цьому, приймаючи рішення щодо неповнолітньої дитини, суд вказав, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Оскільки неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками, тому позовні вимоги в частині визнання неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом є обґрунтованими і також підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради Донецької області, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга (а.с. 64-67) вмотивована наступними доводами: представником виконкому Маріупольської міської ради під час складання позову не було запитано інформацію щодо наявності/відсутності статусу дитини-сироти чи дитини, позбавленої батьківського піклування відносно неповнолітнього ОСОБА_2 , 2005р.н., а тому у позові не зазначено ступінь спорідненості відповідачів, чим введено в оману суд першої інстанції через наявність одного прізвища, адже суд у рішенні визначив відповідачів як матір та сина, що є помилковим.

Так, рішенням колегії Приморської районної адміністрації від 23.01.2013 № 9 опікуном малолітнього ОСОБА_2 призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є його бабусею.

Відповідно до рішення колегії Приморської районної адміністрації від 28.11.2012 № 244 ОСОБА_2 надано статус дитини-сироти, а рішенням № 245 від 28.11.2012 за ним, як за дитиною-сиротою, закріплено державну квартиру АДРЕСА_1 до досягнення ним повноліття.

Крім того, в цьому рішенні райадміністрації зазначено, що ОСОБА_2 після смерті матері проживає в сім`ї прабабусі за адресю: АДРЕСА_3 , яка бажає залишити його на виховання з подальшим встановленням над ним опіки.

Інформація щодо порушення житлових прав дитини-сироти ОСОБА_2 надійшла до відділу опіки вже після отримання рішення суду від 11.01.2021, яке на дату отримання 22.02.2021 вже набрало законної сили. Отже, зазначені обставини справи не були надані суду першої інстанції відділом опіки та піклування через відсутність інформації у відділі про розгляд зазначеної справи.

Суд першої інстанції критично поставився до висновку Служби у справах дітей Маріупольської міської ради Донецької області, хоча з метою соціального захисту прав неповнолітньої дитини ОСОБА_2 було висловлено позицію про неможливість визнання дитини такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

У відзиві на апеляційну скаргу Маріупольска міська рада Донецької області (а.с. 112-116), підтримуючи законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, зазначає наступне. Виконавчим комітетом було надано суду ті докази, які позивач вважав за потрібне. Помилка у ступеню спорідненості неповнолітньої дитини ОСОБА_2 із ОСОБА_1 не мають вирішального значення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її опікуна, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Неповнолітній ОСОБА_2 є членом сім`ї наймача ОСОБА_1 , що вбачається з особового рахунку № НОМЕР_1 , місце реєстрації у спірній квартирі було обумовлено діями його матері за згодою квартиронаймача ОСОБА_1 .

Готуючи висновок від 28.10.2020 № 01.1-01-23-172, Управління Служба у справах дітей Маріупольської міської ради не зазначило відомостей про наявність у неповнолітнього ОСОБА_2 статусу дитини-сироти та закріплення за ним житлової площі до досягнення повноліття. Доказів поважності причин несвоєчасного повідомлення цієї інформації органом опіки не надано.

Розцінка рішень колегії Приморської районної адміністрації від 28.11.2012 № 244 і № 245 щодо встановлення неповнолітньому ОСОБА_2 статусу дитини-сироти і закріплення за ним до повноліття права на спірну державну квартиру та рішення № 9 від 23.01.2012 про встановлення опіки, як нововиявленої обставини, суперечить нормам чинного законодавства, оскільки ініціатором прийняття вказаних рішень виступав саме орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, а звернення третьої особи до суду здійснено не за заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, а у порядку оскарження рішення до апеляційної інстанції.

У запереченнях на відзив на апеляційну скаргу Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради (а.с. 138-141) наводить доводи, аналогічні тим, що викладені в апеляційній скарзі. І посилається на пропущенні позивачем строку на подання відзиву. Зазначає, що на момент складання позову у спірному жилому приміщенні зареєстровано 2 особи: неповнолітня дитина 15 років, яка вільно обирає собі місце проживання, та жінка 59 років, тому посилання щодо місця проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років, є недоречним.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участі представника Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради Донецької області - Кілюшик І.І., яка підтримала доводи апеляційної скарги, а також у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи представника Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, від якого надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с. 110), та у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах і інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 (а.с. 106), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Рішення суду в частині житлових прав і обов`язків ОСОБА_1 не оскаржується і згідно із вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України не перевіряється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , віднесеної до комунальної власності ториторіальної громади міста Маріуполя. Право приватної власності вказаних мешканців не зареєстровано (а.с. 4-6).

Актом обстеження житлового приміщення від 02.06.2020, складеного спеціалістами відділу обліку та приватизації житлового фонду управління міського майна департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, за участю голови ОСББ Фрегат 37А ОСОБА_3 , встановлено, що вищевказана квартира стоїть зачинена, ніким не використовується з 2016 року, за комунальні послуги маються борги, зареєстровані особи у квартирі не проживають (а.с. 57).

За інформацією ККП Маріупольтепломережа, КП Комунальник по вказаній квартирі № 74 значиться заборгованість за послуги з теплопостачання в розмірі 33231,54грн, останній платіж здійснено 15.12.2016 (а.с. 7); заборгованість за послуги з вивозу побутових відходів в розмірі 957,75грн, останній платіж здійснено 15.07.2016 (а.с. 8).

З наданої Департаментом освіти Маріупольської міської ради № 39.2-57831-391 від 15.10.2020 вбачається, що ОСОБА_2 не навчається в закладах загальної середньої освіти підпорядкованих департаменту освіти Маріупольської міської ради. Фактичне місце проживання родини ОСОБА_1 не відомо (а.с. 42).

Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 28.10.2020 № 01.1-01-23-172, неповнолітнього ОСОБА_2 з метою захисту його соціальних прав неможливо визнати таким, що втратив право користування жилим приміщення (а.с. 44-45).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заперечень, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду (в оскаржуваній частині) - скасуванню з подальшим постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 8 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, що мають бути враховані згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України при розв`язанні виниклого спору (в межах апеляційного оскарження):

«1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших».

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року (заява № 30856/03), де заявники посилались на порушення їхнього конституційного права на повагу до житла та постановлення під загрозу права двох неповнолітніх дітей виселенням родини, наголошено:

40. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

41. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, перелічених в ч. 3 ст. 71 ЖК України.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абз. 1 п. 10 постанови Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України N 2 від 12.04.85 (з подальшими змінами): у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як з`ясовано, в основу оскарженого судового рішення судом покладено відомості в акті обстеження жилого приміщення від 02.06.2020 (а.с. 57), на підставі якого зведено висновок суду про непроживання відповідачів ОСОБА_1 і неповнолітнього ОСОБА_2 , 2005р.н., у спірній квартирі з 2016 року.

Ухвалюючи судове рішення, суд не з`ясував причини відсутності вказаних осіб, зокрема неповнолітньої дитини в місці постійного його проживання.

При цьому, суд погодився із позивачем щодо постановлення житлового права неповнолітньої дитини в залежність від матері, якою вважав ОСОБА_1 , наголошуючи на тому, що неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а її житлові права є похідними від права батьків в силу ч. 4 ст. 29 ЖК України.

У зв`язку з цим, взявши до уваги відсутність відомостей про фактичне місце проживання родини ОСОБА_1 , суд дійшов впевненого висновку про те, що 15-ти річний ОСОБА_2 є таким, що втратив право користування житлом.

А між тим поза увагою суду залишився зміст вищевказаного акту обстеження, що складений 5-ма працівниками Департаменту по роботі з активами в присутності голови ОСББ Фрегат 37А, без участі жодного сусіда спірного помешкання і їх опитування.

Більш того, з долучених до апеляційної скарги документів, що об`єктивно існують, вбачається, що колегією Приморської районної державної адміністрації 28.11.2012 приймалося рішення № 244 щодо встановлення неповнолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , статусу дитини-сироти, оскільки мати дитини - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відомості про батька в актовому записі про народження дитини внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 81).

Рішенням того ж органу від 28.11.2012 № 245 за малолітнім сиротою ОСОБА_5 закріплено спірну державну квартиру АДРЕСА_1 до досягнення ним повноліття (а.с. 82).

В змісті цього рішення відзначалося, що малолітній ОСОБА_6 мешкає в сімї прабабусі ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням колегії Приморської районної державної адміністрації № 9 від 23.01.2013 малолітньому дитині-сироті призначено опікуна - його бабусю ОСОБА_1 , 1961р.н., і влаштовано у сім`ю бабусі (а.с. 83).

Таким чином, під час розгляду справи повинно було, але не було враховано статусу неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 як дитина-сирота і чинне рішення про закріплення за ним житлової площі до повноліття, яке не змінено і не скасовано.

Така ситуація сталася внаслідок неповноти підготовки позову, зокрема невитребування відомостей щодо закріплення права неповнолітньої особи на проживання в спірному жилому приміщенні, як то вчиняв Департамент по роботі з активами управління міського майна Маріупольської міської ради по інших квартирах (а.с. 142-145). Через це не була своєчасно в розпорядження суду першої інстанції надана інформація щодо порушення житлових прав дитини-сироти ОСОБА_2 .

Оскільки позивач, не здійснивши належним чином свій процесуальний обов`язок доказування, унормований ст.ст. 12, 81 ЦПК України, то він згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України несе ризики настання наслідків, пов`язаних із ненаданням повного пакету документів, що свідчили про обтяження спірного жилого приміщення чинними і актуальними житловими правами неповнолітнього ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів пересвідчилась у допущеній судом помилці вказівки родинних відносин наймача ОСОБА_1 і неповнолітнього ОСОБА_2 як дитина-мати, коли фактично між ними існує родинних зв`язок як онук-бабка, поєднаний відносинами опіки (рішення № 9 від 23.01.2013).

У взаємозв`язку із цим, позиція суду першої інстанції в оскарженому рішенні (а.с. 61), при якій право неповнолітнього на закріплене за ним до повноліття житлове приміщення заміщується принципом неможливості розлучення його із матір`ю, що померла ще у листопаді 2012 року, не узгоджується із встановленими в суспільстві принципами моралі, законності і верховенства права.

При розгляді справи, як цілком слушно висловлено в апеляційній скарзі, не надано оцінки висновку Служби у справах дітей Маріупольської міської ради Донецької області, в якому з метою соціального захисту прав неповнолітньої дитини ОСОБА_2 висловлено категоричну позицію вважати неможливим визнання дитини такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням (а.с. 44-45).

Наведені акти колегії Приморської районної державної адміністрації № 244 і № 245, що є чинними і обов`язковими до виконання, безпосередньо впливають на наслідки вирішення спору, що мають бути іншими, аніж за оспорюваним рішенням суду першої інстанції, з метою захисту житлових прав неповнолітньої дитини, що має статус сироти.

В даному випадку звернення органу опіки і піклування із апеляційною скаргою, стадія апеляційного провадження призвані усунути помилки суду першої інстанції і поновити житлові права неповнолітньої особи ОСОБА_2 , що віднесений до чутливої категорії дитини-сироти і має імунітет охоронюваних житлових прав щодо спірної квартири до досягнення повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Помилкове ототожнення Органом опіки піклування рішення колегії Приморської районної адміністрації від 28.11.2012 № 244, № 245 та № 9 від 23.01.2012 як нововиявленої обставини - не призвело до неправильного вирішення спору.

Посилання суду на положення ч. 4 ст. 29 ЦК України є юридично неспроможними, оскільки поширюється на відносини, де суб`єктом є фізична особа, яка не досягла десяти років, а в ОСОБА_2 на момент пред`явлення позову проти нього досяг 15-тирічного віку.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи ухвалення рішення внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, таке рішення згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову щодо прав неповнолітнього ОСОБА_2 за його необґрунтованістю згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Органу Опіки та піклування Маріупольської міської ради Донецької області задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2021 року в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, скасувати і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

В задоволенні позову Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1, про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2021 року.

Судді: С.А.Попова

Т.І.Биліна

М.Ю.Лопатіна