Справа № 481/1179/21
Провадж.№ 2/481/327/2021
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

08.12.2021 року Новобузький районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Уманської О.В.,

за участі секретаря Кузьміної Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду міста Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

15.09.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 . У вказаному житлі зареєстрована також і відповідачка ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною. Посилаючись на те, що відповідачка в спірному житловому будинку не проживає більше року без поважних причин, просить визнати її такою, що втратила право користування вказаним житлом.

У судове засідання позивач не з"явився, проте в позовній заяві просив слухати справу без його присутності.

Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином за місцем реєстрації та шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті суду, відзив по справі та заява про розгляд справи у її відсутність в матеріалах справи відсутні.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У відповідності до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2003 року. Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 30.03.2021 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.4-5).

В період шлюбу, 20.10.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Самойленком С.М., за яким ОСОБА_1 придбав житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.5-6). Крім того згідно змісту п.19 вищевказаного Договору, дружина покупця гр. ОСОБА_2 , згодна на укладення договору про що в нотаріальній справі міститься письмова заява.

У вказаному житловому будинку зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить інформація з реєстру територіальної громади за вих. № 1404.02.12 видана Новобузькою міською радою Миколаївської області від 22.09.2021 року та фотокопія будинкової книги (а.с.19, 7-11).

Згідно акту обстеження від 13.09.2021 року, складеного комісією та затвердженого Новобузьким міським головою, з лютого 2020 року ОСОБА_2 за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 не проживає (а.с.6).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Позивач в позовній заяві доказів чи заперечень, на підтвердження того факту, що вказаний будинок не є об"єктом права спільної сумісної власності не надав та не зазначав.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Питання визнання будинку особистою приватною власністю одного із подружжя, поділу будинку, визнання права власності на частину будинку, згідно матеріалів справи, сторонами не порушувалося, отже, на час розгляду даної справи, будинок є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, а отже, відповідач ОСОБА_2 є співвласником даного будинку.

Частиною першою та другою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти зі своїм майном будь-які дії, що не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України визначено підстави припинення права власності, а саме: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, враховуючи, що будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний позивачем та відповідачем під час шлюбу, отже у відповідності до ч.1 ст.60 СК України був набутий подружжям у спільну сумісну власність, ч.2 ст.405 ЦК України, на яку посилається позивач, не підлягає до застосування, оскільки не передбачає можливості позбавлення права користування будинком особи, яка є її співвласником. З огляду на досліджені судом докази, в матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказаний будинок, а отже відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга буде подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 13.12.2021 року.

Суддя