Справа № 243/7415/21
Провадження № 2/243/2250/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 вересня 2021 року Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
секретаря судового засідання Моїсеєвої О.І.
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 м. Слов`янська, цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
позовні вимоги: про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
І. Стислий виклад позиції позивача.
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги наступним.
Відповідно до Свідоцтва на право особистої власності на будівлю, виданого 05.02.1981 року відділом комунального господарства виконкому Слов`янської районної ради народних депутатів на підставі рішення № 28/20 виконкому Слов`янської районної ради народних депутатів від 24.01.1981 року і зареєстрованого в Слов`янському бюро технічної інвентаризації за зареєстрованим номером 3628/16, позивач є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку крім позивача і членів його родини зареєстрований, як член сім`ї її син, відповідач по справі ОСОБА_3 .
Відповідач у вказаному будинку не мешкає з червня 2010 року, особистих речей у будинку не має, кореспонденція адресована відповідачу за вказаною адресою не надходить, але добровільно знятися з місця реєстрації відповідач не побажав. У позивача виникають труднощі зі сплатою комунальних послуг та оформленням субсидії.
У зв`язку з викладеним, просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволені.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справ.
Заяв до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 10.08.2021 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом на право особистої власності на будівлю, виданого 05.02.1981 року відділом комунального господарства виконкому Слов`янської районної ради народних депутатів на підставі рішення № 28/20 виконкому Слов`янської районної ради народних депутатів від 24.01.1981 року і зареєстрованого в Слов`янському бюро технічної інвентаризації за зареєстрованим номером 3628/16 (а.с.4).
Відповідно до акту про фактичне проживання № 181 від 06.07.2021 року, складеного керівником комітету мікрорайона Черевківка м. Слов`янська, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не мешкає в будинку АДРЕСА_1 з травня 2010 року і по теперішній час, особисті речі в будинку відсутні, про що свідчать сусіди ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.8).
Крім того, у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що вона є сусідкою позивачки, їй відомо, що ОСОБА_3 є сином позивачки, та з 2010 року він не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , його речі у будинку відсутні. Крім того, підтвердила, що акт про фактичне проживання за № 181 від 06.07.2021 року, який складений у її присутності, відповідає дійсності.
Свідок ОСОБА_6 також повідомила, що вона є сусідкою позивачки, буває у неї вдома, але сина позивачки ОСОБА_3 не бачила років десять, він не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , речей у будинку його не має. Також, підтвердила, що акт про фактичне проживання за № 181від 06.07.2021 року, який складений у її присутності, відповідає дійсності.
V. Оцінка Суду.
У Конституції України, закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 та ст. 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Крім того, ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини", використовує також практику Європейського суду як джерело права.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України.
Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).
Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Звертаючись до суду з позовом, позивач надала акт про фактичне проживання № 181 від 06.07.2021 року, складений керівником комітету мікрорайона Черевківка м. Слов`янська, з якого вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не мешкає в будинку АДРЕСА_1 з травня 2010 року і по теперішній час, особисті речі в будинку відсутні, про що свідчать сусіди ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.8).
У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім`ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, ОСОБА_3 у спірному будинку по АДРЕСА_1 не мешкає, тому наявні підстави усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .
Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати.
Керуючись ст.ст. 319, 386, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачами протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до Донецького Апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їй пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Суддя Слов`янського
міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко