Справа № 310/8780/20
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

14 квітня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки Лебедєва О.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності,

встановив:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лебедєв О.В., звернулась до суду з позовом, який уточнила, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання за нею права власності, мотивуючи свої вимоги наступним. Згідно п. 1 договору дарування частки житлового будинку від 03 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі під № 450, відповідач ОСОБА_3 безоплатно та без жодних умов передає у власність (дарує), а обдарований ОСОБА_4 приймає у власність (приймає у дар) 1/10 частку в праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п. 3 вказаного договору цей дар сторони оцінюють в 298 910,90 грн. Позивачка вважає вказаний договір таким, що складений з порушенням норм матеріального права, тому він підлягає скасуванню. В порушення вимоги закону щодо безоплатності передачі майна відповідач ОСОБА_3 , тобто дарувальник, «подарував» майно за 298 910,90 грн., які він отримав від ОСОБА_1 , про що свідчить розписка вказаного відповідача. За удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки в разі, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним. З урахуванням наведеного, договір дарування частки житлового будинку від 03 квітня 2020 року, укладений між відповідачами, має бути визнаний недійсним. Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Поняття власності згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України - це право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. В даному випадку в договорі повинно бути вказано, що у власність обдарованого переходить квартира № 5 , але цього в договорі не вказано, тобто право власності у обдарованого ОСОБА_5 не виникло, в зв`язку з чим вищевказаний договір має бути визнаний недійсним. Просила договір дарування частки житлового будинку від 03 квітня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі під № 450, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати недійсним; визнати за позивачкою право власності на 1/10 частку в праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 28 грудня 2020 року у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 було відмовлено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України в зв`язку зі смертю останнього.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що вона хотіла забезпечити житлом сина, але для того, щоб квартира в подальшому не підлягала поділу, вирішила оформити угоду шляхом оформлення договору дарування. ОСОБА_3 отримав від неї гроші за квартиру, про що написав розписку. Вказана розписка була написана добровільно, без примусу, в день підписання договору дарування. Наразі її син помер і позивачка вважає справедливим квартиру повернути собі. Прийняти квартиру в спадщину ОСОБА_1 не має можливості, оскільки існують проблеми з невісткою.

Представник позивачки позовні вимоги підтримав з викладених в позові підстав, зазначив, що договір, укладений між відповідачами, є удаваним, його було укладено з метою приховання договору купівлі-продажу. Крім того, пояснив, що за даним спором до участі в справі немає необхідності залучати інших осіб, оскільки рішення по справі не вплине на права та обов`язки осіб, які не є сторонами правочину. Просив визнати недійсним договір дарування від 03 квітня 2020 року, а також визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частку буд. АДРЕСА_1 , оскільки саме позивачкою було сплачено власнику грошові кошти за вказаний будинок.

Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву суду не надав.

Згідно із ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

У відповідності з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України судом позивачці та її представнику були роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчиненння процесуальних дій. Крім зазначеного, представнику позивачки була роз`яснена можливість повідомлення про осіб, на права та обов`язки яких може вплинути прийняте по даній справі рішення, та залучення їх до участі в справі.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Ч. 1 ст. 15 ЦІК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦІК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Таким чином, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Ст. 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з договором дарування частки житлового будинку від 03 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, реєстровий номер 450, ОСОБА_3 безоплатно та без жодних умов передав у власність (подарував), а ОСОБА_4 прийняв у власність (прийняв у дар) 1/10 частку у праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності з п. 3 зазначеного договору сторони вказаний дар оцінили в сумі 298 109,90 грн.

На підтвердження платності договору дарування позивачкою надано копію розписки від 03 квітня 2020 року, згідно з якою ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 248 810,90 грн. за продану ним частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом договору дарування.

Однак, суд вважає, що вказана розписка не може бути доказом, який підтверджує удаваність договору дарування від 03 квітня 2020 року.

ОСОБА_1 не є стороною вказаного договору, розписка не містить посилання на основні реквізити договору дарування, який позивачка вважає удаваним, - реєстраційний номер договору, особи дарувальника та обдарованого, розмір частки будинку, за відчуження якої ОСОБА_3 отримано грошову суму. З наданої позивачкою розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав гроші від ОСОБА_1 , однак, суду не надано доказів, що позивачкою відповідачу надано особисті кошти саме в рахунок договору дарування майна ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Інших доказів на підтвердження платності договору дарування від 03 квітня 2020 року позивачкою надано не було.

Крім зазначеного, в п. 9 договору дарування від 03 квітня 2020 року дарувальником та обдарованим було вказано, що цей договір не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки; волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; кожен не обмежений в праві укладати правочини. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового характеру.

Також позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спрямованості волі сторін правочину на укладення договору купівлі-продажу частки будинку, тобто відсутності у дарувальника та обдарованого іншої мети, ніж приховати інший правочин, та доказів на підтвердження того, що спірна частка житлового будинку була придбана ОСОБА_4 за рахунок коштів ОСОБА_1 .

Крім вказаного, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Ч. 2 ст. 235 ЦК України передбачено, що якщо було встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України при визнанні недійсним удаваного правочину будуть застосовуватись правила правочину, який насправді було вчинено, та врегулювання відносин щодо правочину буде відбуватись саме між сторонами, які цей правочин вчинили.

В даному випадку позивачка не є ні дарувальником, ні обдарованою особою за оспорюваним договором, а тому суд приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_6 того, що в разі визнання договору дарування від 03 квітня 2020 року недійсним, і як наслідок застосування до правовідносин, які виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , положень про договір купівлі-продажу, будуть відновлені саме права позивачки.

Враховуючи наведене, судом встановлено, позовні вимоги ОСОБА_6 не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 18, 81, 259, 280, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 квітня 2021 року.

Суддя О. М. Вірченко