Постанова

Іменем України

22 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 126/442/18

провадження № 61-3920св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Лісниченська сільська рада Бершансбкого району Вінницької області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2019 року у складі судді

Губко В. І. та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позов мотивовано тим, що 25 червня 2009 року 17 сесією 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області прийнято рішення «Про безкоштовну передачу земельної ділянки у приватну власність і видачу державного акту на право приватної власності на землю», згідно із яким вирішено: пунктом 29: «Передати громадянину ОСОБА_2 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,4344 га по

АДРЕСА_1 , в тому числі: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлових та господарських будівель; 0,1844 га для ведення особистого селянського господарства» та видано ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на землю.

14 липня 2009 року 18 сесією 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області прийнято рішення «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту на право приватної власності на земельну ділянку», згідно із яким вирішено: пунктом 20.1: «затвердити матеріали технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянину ОСОБА_2 на території АДРЕСА_1 , загальною площею 0.4344 га»; пунктом 20.2: «видано

гр. ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку в розмірі фактичного землеволодіння загальною площею 0, 4344 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0.2500 га по АДРЕСА_1 ; для ведення особистого селянського господарства - 0,1844 га.»

Позивачка зазначала, що зі змісту вказаного вище рішення від 14 липня 2009 року видно, що його прийнято на підставі матеріалів технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельні ділянки громадян на території с. Лісничі, розробленої ПП «Олліком», на підставі фактичних результатів проведених обмірів земельних ділянок та погоджень суміжних землекористувачів і землевласників.

Позивач вказувала, що згідно із спірними рішеннями Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області, ОСОБА_2 набув право приватної власності на спірну земельну ділянку площею 0,4344 га, в той час як у його фактичному користуванні знаходилась земельна ділянка площею 0,4200 га, тобто площу земельної ділянки ОСОБА_2 , яку передано у власність, було збільшено на 0,0144 га.

Також, позивачем зазначено, що ОСОБА_2 набув права приватної власності на частину земельної ділянки загального користування, і до того ж вона, як суміжний землекористувач, встановлення в натурі меж спірної земельної ділянки не погоджувала та про прийняття спірних рішень та видачу державного акту ОСОБА_2 їй стало відомо лише у липні 2017 року.

Набуття ОСОБА_2 права приватної власності на земельну ділянку відбувалось шляхом безоплатної передачі її у власність, однак без прийняття рішення органу місцевого самоврядування про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку технічної документації.

Технічна документація на спірну земельну ділянку відсутня, тому прийняття оскаржуваних рішень та видача державного акту здійснені з порушенням приписів статті 118 ЗК України.

У зв`язку із наведеним, ОСОБА_1 просила визнати незаконним рішення 17 сесії 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області від 25 червня 2009 року «Про безкоштовну передачу земельної ділянки у приватну власність і видачу державного акту на право приватної власності на землю» в частині передачі ОСОБА_2 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,4344 га по АДРЕСА_1 , в тому числі: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлових та господарських будівель та 0,1844 га для ведення особистого селянського господарства, та в частині видачі ОСОБА_2 державного акта на право приватної власності на землю згідно п. 29 цього рішення; визнати незаконним рішення 18 сесії 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області від 14 липня 2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акта на право приватної власності на землю» в частині затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 на території

АДРЕСА_1 , загальною площею 0,4344 га та в частині видачі ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку в розмірі фактичного землеволодіння, загальною площею 0,4344 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,2500 га по АДРЕСА_1 ; для ведення особистого селянського господарства - 0,1844 га»; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :03:003:0007) серії ЯИ № 819938 від 07 квітня 2010 року, виданий ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 18 листопада

2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка, на яку набув право приватної власності ОСОБА_2 , накладається на земельну ділянку загального користування, а ненадання відповідачем технічної документації із землеустрою та непогодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, не може бути підставою для визнання рішень сільської ради та державного акту недійсними.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 листопада

2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач по справі у зв?язку із помилкою землевпорядника, протиправно отримала у користування земельну ділянку загального користування по якій проходить проїзд. Сільська рада при зверненні громадян визнала вказану помилку, проте зазначила, що до суду звертатися не буде, а тому позивач самостійно прийняла рішення звернення до суду з цим позовом. Як на підставу своїх доводів, заявник вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, крім того, на думку заявника суд не дослідив зібрані у справі докази та суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Бершадського районного суду Вінницької області.

19 травня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням 17 сесії 5 скликання Лісниченської сільської ради Вінницької області від 25 червня 2009 року «Про безкоштовну передачу земельної ділянки у приватну власність і видачу державного акта на право приватної власності на землю» вирішено: передати громадянину ОСОБА_2 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,4344 га по АДРЕСА_1 в тому числі: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлових та господарських будівель; 0,1844 га для ведення особистого селянського господарства», видано ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на землю згідно п. 29 цього рішення.

14 липня 2009 року, 18 сесією 5 скликання Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області прийнято рішення «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту на право приватної власності на земельну ділянку», згідно із яким вирішено: пункт 20.1: «затвердити матеріали технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянину ОСОБА_2 на території АДРЕСА_1 , загальною площею

0,4344 га»; пункт 20.2: «видати гр. ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку в розмірі фактичного землеволодіння загальною площею 0, 4344 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0,2500 га по АДРЕСА_1 ; для ведення особистого селянського господарства - 0,1844 га».

На підставі рішення 18 сесії 5 скликання Лісниченської сільської ради, від 14 липня 2009 року відповідачу ОСОБА_2 07 квітня 2010 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯТ № 819938.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У частині першій статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин другої та третьої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п`ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з частиною десятою статті 123 ЗК України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

За змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня

2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України (частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»).

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта.

У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок про те, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Установивши, що ОСОБА_2 набув права власності на спірну земельну ділянку відповідно до вимог закону, а позивачкою не доведено, порушення відповідачем прав позивача внаслідок порушення норм земельного чи цивільного законодавства при виготовленні державного акта про право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки ненадання позивачем згоди на погодження меж земельної ділянки та не підписання нею акта погодження меж земельної ділянки, не може бути підставою для визнання неправомірним та скасування рішення про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акта на право приватної власності на земельну ділянку у зв?язку з відсутністю порушеного її права, як власника суміжної земельної ділянки, та не є підставою для скасування рішення про безкоштовну передачу земельної ділянки у приватну власність і видачу державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,4344 га.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 листопада

2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 листопада

2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко