Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 336/7386/20

провадження № 61-14834св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Мостобуд»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року в складі судді Дмитрюк О. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2021 року в складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Кухара С. В., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Мостобуд» (далі - ПАТ «Мостобуд») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 27 жовтня 2014 року ОСОБА_1 за власним бажанням було звільнено з ПАТ «Мостобуд». На день звільнення у відповідача була заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати у сумі 28 823,70 грн. Ці кошти були виплачені позивачу 13 серпня 2020 року в рамках примусового виконання судового наказу № 336/10002/14 про стягнення заробітної плати. Оскільки відповідач прострочив виплату заробітної плати з вересня 2013 року по серпень 2020 року, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» позивач має право на отримання такої компенсації у сумі 20 112,69 грн. Відповідно до статті 117 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач має право на отримання суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, у сумі 494 806,41 грн. Також у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати позивачу було завдано моральну шкоду, яка ним оцінена в 133 060,00 грн. ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача зазначені кошти.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки відносно відповідача господарським судом порушено справу про банкрутство.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року - без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що норми Кодексу України з процедур банкрутства передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. Порушення провадження у справі про банкрутство боржника обумовлює особливість вирішення таких спорів, і полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються по суті саме у межах справи про банкрутство. Провадження у справі про банкрутство ПАТ «Мостобуд» відкрите 08 лютого 2017 року ухвалою Господарського суду міста Києва, а тому суд першої інстанції, ураховуючи предмет спору та суб`єктивний склад сторін, дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі, оскільки спір повинен розглядатись господарським судом в межах справи про банкрутство ПАТ «Мостобуд».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2021 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2021 року.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2021 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами допущено порушення норм процесуального права. Даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ухвалою суду про відкриття провадження у цій справі від 08 грудня 2020 року встановлено підсудність цієї справи місцевому загальному суду і судом не була постановлена ухвала про відмову у відкритті провадження у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 08 лютого 2021 року ухвалено рішення у справі № 199/8170/20 у подібних спірних правовідносинах (про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації та моральної шкоди із ПАТ «Мостобуд» Мостобудівельного загону «12»), що також свідчить про можливість розгляду такої категорії справ в порядку цивільного судочинства. Позивач зазначає, що станом на 18 квітня 2018 року відсутнє рішення у справі про банкрутство відповідача. Підставою касаційного оскарження зазначено порушення норм процесуального права (абзац шостий частини другої статті 389 ЦПК України).

Позиція інших учасників справи

19 листопада 2021 року ПАТ «Мостобуд» надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало на законність оскаржуваних судових рішень. Просило суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом від 27 жовтня 2014 року № МО/К-00416 ОСОБА_1 було звільнено із ПАТ «Мостобуд» на підставі 38 КЗпП України (за власним бажанням).

Судовим наказом № 336/10004/14, виданим 24 грудня 2014 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, стягнено з ПАТ «Мостобуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, в сумі 28 823,70 грн.

13 серпня 2020 року старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Галас Г. І. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 56402820 з примусового виконання судового наказу № 336/10004/14, у зв`язку із виконанням рішення боржником.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08 лютого 2017 року порушено провадження у справі № 910/24323/16 про банкрутство ПАТ «Мостобуд».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня

2017 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 08 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 червня 2017 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня

2017 року та ухвалу Господарського суду міста Києва від 08 лютого 2017 року залишено без змін.

Оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство

ПАТ «Мостобуд» було оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 13 лютого 2017 року за № 40313.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються з підстав, визначених у абзаці шостому частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, судами при ухвалені оскаржуваних рішень порушено норми процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист

є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, до яких віднесено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених

у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета, але судами у різних юрисдикціях.

Судами попередніх інстанцій установлено, що у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Мостобуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації та моральної шкоди.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду міста Києва від 08 лютого

2017 року порушено провадження у справі № 910/24323/16 про банкрутство ПАТ «Мостобуд».

Ця ухвала набрала законної сили та в установленому порядку не скасована.

Оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство

ПАТ «Мостобуд» було оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 13 лютого 2017 року за № 40313.

19 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 22 грудня 2011 року

№ 4212-VI «Про внесення змін до Закону України від 14 травня 1992 року

№ 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон України № 2343-XII) (за винятком окремих його положень) (далі - Закон України № 4212-VI), яким Закон України № 2343-XII викладено в новій редакції.

У пункті 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2343-XII (який був чинним на день постановлення судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство відповідача) було визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій передбачені Законом України № 2343-XII.

Відповідно до статті 9 Закону України № 2343-XII справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Частиною четвертою статті 10 Закону України № 2343-XII було визначено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

За частиною шостою статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Тобто, для господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, було передбачено підвідомчість усіх майнових спорів, в тому числі спорів про поновлення на роботі з вимогами до боржника у такій справі.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України № 2343-XII (у редакції Закону України № 4212-VI) після 19 січня 2013 року було встановлено порядок розгляду позовних вимог конкурсних кредиторів до боржника.

Із винесенням ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство пов`язуються певні правові наслідки, зокрема: вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів; розгляд вимог конкурсних, забезпечених

і поточних кредиторів та вирішення майнових спорів здійснюється в порядку, передбаченому Законом України № 2343-XII; арешт майна боржника чи інші обмеження щодо розпорядження майном боржника можуть застосовуватися виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

Після офіційного оприлюднення ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство всі кредитори мають право подавати заяви з грошовими вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, в порядку статті 23 Закону України № 2343-XII незалежно від настання строку виконання зобов`язань.

Визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог та дотримання прав боржника щодо визначення обсягу кредиторської заборгованості та черговості її погашення.

Тобто, у Законі України № 2343-XII містилися відповідні процесуальні норми, які передбачали особливості розгляду справ указаної категорії.

Закон України № 2343-XII втратив чинність з 21 жовтня 2019 року, з набранням чинності Кодексу України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс України № 2597-VIII).

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодекс України № 2597-VIII встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України № 2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга статті 7 Кодексу України № 2597-VIII).

Відтак можна зробити висновок, що вказаний Кодекс № 2597-VIII передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, що і підтверджено у статті 7 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган

в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, вищезазначені норми КЗпП України покладають на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою

є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

У Законі України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (стаття 1).

За статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Разом з тим, вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати та моральної шкоди у зв`язку із простроченням виплати заробітної плати є похідними від належного (неналежного) виконання роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України - своєчасного розрахунку з працівником при звільненні та відноситься до майнових вимог до боржника у розумінні статті 12 ГПК України.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 161/18582/17.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як встановлено вище, оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство ПАТ «Мостобуд» оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 13 лютого 2017 року, а до суду з позовом у цій справі ОСОБА_1 звернувся у листопаді 2020 року.

На час вирішення питання про можливість розгляду цієї справи у порядку цивільного судочинства діяло правило, за яким указаний спір з відповідачем, щодо якого порушено справу про банкрутство, підлягав розгляду в порядку господарського судочинства.

Таким чином, з огляду на законодавство України, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц, від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17; у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року в справі № 161/18582/17, від 22 листопада 2021 року в справі№ 428/7722/20.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Спір у цій справі між сторонами виник з правовідносин, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства,

а належить до господарської юрисдикції.

Урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу

і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2019 року в справі № 607/6254/15-ц).

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильні висновки, з якими погоджується Верховний Суд, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому судом першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, ухвалено обґрунтоване рішення про закриття провадження у справі згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

У частині перший статті 256 ЦПК України зазначено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справ.

Тобто, в рішенні суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд роз`яснює особі, за якою юрисдикцією має розглядатися ця справа.

Суди попередніх інстанцій на вищезазначене не звернули уваги та помилково не роз`яснили позивачу в оскаржуваних рішеннях, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд цієї справи.

Верховний Суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 , що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності ухвали про відкриття провадження та відсутності ухвали про відмову у відкритті провадження з підстав неможливості її розгляду в порядку цивільного судочинства є необґрунтованими, оскільки це не свідчить про незаконність оскаржуваних рішень. Судом першої інстанції після відкриття провадження встановлено неможливість розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства та правильно застосовано норми статті 255 ЦПК України. Наявність ухвали про відкриття провадження не є підставою для відмови у закритті провадження у справі згідно статті 255 ЦПК України.

Посилання у касаційній скарзі на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року в справі № 199/8170/20 як доказ необхідності розгляду справи в порядку цивільного судочинства також не приймаються Верховним Судом, оскільки відповідне рішення не було предметом касаційного перегляду, а тому його наявність не свідчить про незаконність оскаржуваних рішень у зв`язку із порушенням правил предметної юрисдикції, що має наслідком обов`язкове скасування судових рішень згідно статті 414 ЦПК України.

Інші аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Таким чином, доводи заявника, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердили незаконність оскаржуваних судових рішень.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми процесуального права та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

Судді:В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук