Справа №461/2999/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Мисько Х.М.,

з участю: секретаря судового засідання Рум`янцевої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул.Єжи Гедройца, 5; ) в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (79007, м.Львів, вул.Гоголя, 1; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ) про стягнення заподіяних збитків, -

в с т а н о в и в:

Державне територіально - галузеве об`єднання Львівська залізниця» в межах розгляду кримінального провадження звернулось до суду з цивільним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заподіяних збитків.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2020 року, головуючого по справі обрано суддю Мисько Х.М.

Ухвалою суду від 16.04.2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

27.11.2020 року протокольною ухвалою суду замінено Державне територіально - галузеве об`єднання «Львівська залізниця» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця».

Ухвалою суду від 27.11.2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

Вказаний позов обґрунтований тим, що 26.06.2014 року ОСОБА_1 на Львівській залізниці УМВСУ повідомлено про підозру у зловживанні службовим становищем, а саме: в умисному, з корисливих мотивів в особистих інтересах, використанні свого службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України та вчиненні службового підроблення, а саме: внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, складання та видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, що спричинило тяжкі наслідки, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.366 КК України. Крім того, рішенням Господарського суду м.Києва від 15.02.2012 року у справі №12/320 встановлено, що кошти в сумі 7346 202, грн. перераховані ДТГО «Львівська залізниця підряднику безпідставно, оскільки підрядником не було виконано умов договору. Таким чином, позивач вважає, що злочинними діями ОСОБА_1 завдано збитки ДТГО «Львівська залізниця» на загальну суму 7 291 002,00 грн., що підтверджується матеріалами кримінальної справи, а також актом №37-НКРС Львів/в 23962032 від 17.03.2014 року, а тому, просить позов задоволити.

09.04.2021 року представником відповідача - адвокатом Балуш М.Б. скеровано пояснення, згідно яких просить відмовити в задоволенні позову та закрити провадження у справі у зв`язку з наступним. Так, в провадженні Святошинського відділу виконавчої служби м.Київ перебуває виконавче провадження №56102900 від 24.04.2018 року з примусового виконання наказу Господарського суду м.Києва №12/320 від 05.09.2012 року про стягнення з ТОВ НТЦ «ЕСКО» на користь РФ «Львівська залізниця» заборгованості у розмірі 7346202,00 грн. Подання позивачем нового позову про той же предмет і з тих самих підстав свідчить намагання добитися нового розгляду справи та її нового вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вважає, що новий розгляд позовних вимог буде наслідком порушення принципу остаточності рішень, оскільки розглядаючи такі позовні вимоги, суду слід буде здійснити переоцінку обставин, що встановлені судовим рішенням. Зазначає, що цивільний позов Львівської залізниці у кримінальному провадженні є тотожним позову, який розглядався Господарським судом м.Києва, в порядку іншої форми судочинства. Предметом і підставою даного позову у даній справі є сума заборгованості в розмірі 7346202,00 грн., яка була задоволена до стягнення рішенням Господарського суду м.Києва у повному обсязі. Відтак, звертаючись з вказаним позовом вдруге, позивач зловживає своїми правами.

22.07.2021 року представник позивача - адвокат Бучковський С.В. подав пояснення, згідно яких вказує, що представник відповідача неправомірно покликається на ч.3 ст.255 ЦПК України, якою регламентовано закриття провадження у справі, оскільки даний позов заявлено з інших підстав, а саме: про стягнення завданої злочином майнової шкоди. Крім того, провадження у справі №12/320, яка розглядалась Господарським судом м.Києва та провадження у вказаній справі не є тотожними, оскільки такі мають відмінні сторони та предмет спору. Також зазначив, що станом на 20.05.2021 року жодних стягнень з ТОВ НТЦ «ЕСКО» на користь Залізниці на виконання наказу господарського суду м.Києва №12/320 від 05.09.2021 року не проведено, що підтверджується постановами про закінчення виконавчого провадження.

Представник позивача - адвокат Бучковський С.В. до судового засідання скерував на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі у зв`язку з перебуванням у відрядженні. Водночас, в попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримував та наполягав на їх задоволенні.

29.07.2021 року представник відповідача - адвокат Балуш М.Б. подала на адресу суду заяву про проведення розгляду справи без її участі.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 20.10.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.366, ч.2 ст.364 - 1 КК України та призначено покарання: за ч.2 ст.366 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.2 ст.364-1 КК України - у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн. На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_1 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання за ч.2 ст.366 КК України, ч.2 ст.364 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. В задоволенні позову Державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення заподіяних збитків - відмовлено за безпідставністю позовних вимог (а.с.148-154, т.2 справи №462/4861/14к).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31.05.2018 року зазначений вирок суду першої інстанції залишено без змін (а.с.217-225, т.2 справи №462/4861/14к).

Постановою Верховного Суду від 03.03.2020 року вирок Галицького районного суду м.Львова від 20.10.2017 року та ухвалу Апеляційного суду від 31.05.2018 року відносно ОСОБА_1 - скасовано в частині вирішення цивільного позову Державного - територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» та призначено в цій частині новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства (а.с.1-7).

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вироком першої інстанції від 20.10.2017 року встановлено, що ОСОБА_1 визнаний винним в тому, що обіймаючи посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю Науково - технічний центр «ЕСКО», яка пов`язана із керівництвом поточною діяльністю товариства, діючи відповідно до контракту, який був укладений між ними і учасниками товариства, маючи право підпису, як керівник і розпорядження коштами та майновим товариством відповідно до законодавства, будучи наділеним організаційно - розпорядчими адміністративно - господарськими функціями, тобто являючись службовою особою всупереч інтересам служби, умисно, з корисливих мотивів, в особистих інтересах використав своє службове становище, а також службове підроблення, чим спричинив збитки державі в особі ДТГО «Львівська залізниця» в сумі 7291002,00 грн. Вказаний вирок набрав законної сили 03.03.2020 року.

Разом з тим, у постанові від 03.03.2020 року, Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції, з яким у подальшому погодився і апеляційний суд, відмовив у задоволенні цивільного позову, пославшись лише на рішення Господарського суду м.Києва від 15.02.2012 року, яким постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - технічний центр «ЕСКО» на користь ДТГО «Львівська залізниця» безпідставно набуті кошти в сумі 7346202 грн. На відміну від цього, в межах кримінального провадження ДТГО «Львівська залізниця» подало цивільний позов до засудженого ОСОБА_1 з інших правових підстав, а саме - про стягнення завданої злочином майнової шкоди. За таких обставин, Верховний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, а в подальшому і апеляційний суд, не з`ясувавши чи було виконане вказане вище рішення господарського суду та чи була в такий спосіб усунута шкода, завдана злочином, передчасно відмовили в задоволенні цивільного позову.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна юридичній особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою, яка її заподіяла лише за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, обчислюється, виходячи із реальної вартості втраченого майна або вартості виконаних робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі на момент розгляду справи. Розмір збитків може бути визначений експертизою, проведеною в установленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, Господарським судом м.Києва від 05.09.2012 року у справі №12/320, на виконання рішення Господарського суду м.Києва від 15.02.2012 року №12/320, що залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2012 року, постановою Вищого господарського суду України від 27.08.2012 року та набрало законної сили 27.08.2012 року, винесено Наказ про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальності «Науково-технічний центр «ЕСКО» на користь Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» 7 346 202,00 грн. (а.с.72).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з наведеним, вищезазначені обставини додатковому доказуванню не підлягають.

Постановою головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Абакумовою Н.І. від 24.03.2020 року повернуто виконавчий документ стягувачу у ВП №56102900 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальності «Науково-технічний центр «ЕСКО» на користь Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» 7 346 202,00 грн. на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.69).

10.06.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Теляковським А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62300246 на підставі наказу №12/320, виданого Господарським судом м.Києва 05.09.2012 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальності «Науково-технічний центр «ЕСКО» на користь Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» 7 346 202,00 грн. (а.с.71).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дані про завершення вищевказаного виконавчого провадження та про вжиті виконавцем заходи на виконання рішення Господарського суду м.Києва від 05.09.2012 року.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема висновками експертів.

Згідно з частинами 1-3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.12.2019 року у справі №641/6191/17.

Таким чином, оскільки на момент розгляду справи, виконавче провадження по стягненню з Товариства з обмеженою відповідальності «Науково-технічний центр «ЕСКО» на користь Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» 7 346 202,00 грн. триває, доказів про неможливість усунення шкоди, завданої злочином в межах вказаного виконавчого провадження, позивачем не надано, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо клопотання адвоката Балуш М.Б. в інтересах відповідача про закриття провадження у справі, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

2) відсутній предмет спору;

3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами;

4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом;

5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом;

6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу;

7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, обов`язковістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 18 ЦПК України).

За змістом наведеної норми, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Відповідно до частини першої статті 48 Цивільного процесуального кодексу України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивачем у такій є Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», відповідач - ОСОБА_1 , в той час, як у справі №12/320, в межах якої Господарським судом міста Києва, винесено Наказ від 05.09.2012 року, сторонами є Товариство з обмеженою відповідальностю «Науково-технічний центр «ЕСКО» та Державне територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця».

На підставі наведеного, враховуючи те, що сторони у зазначених справах є відмінними, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання, оскільки доводи на які представник відповідача посилається у такому, не є підставою для закриття провадження у справі на підставі вимог ст.255 ЦПК України.

Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1179, 1187, 1188 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 77-84, 133, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні клопотання адвоката Балуш Марії Богданівни в інтересах ОСОБА_1 про закриття провадження у справі - відмовити.

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Х.М. Мисько