Справа № 635/3311/20
Провадження по справі № 2/635/1409/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Бобко Т.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання - Савченко В.В.,

учасники справи:

позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ;

відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

третя особа за основним та зустрічним позовом - Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог за основним позовом та доводів позивача за основним позовом ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 звернулась до суду шляхом пред`явлення позову до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в якому просила визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилалась на те, що їй на праві власності належить вказаний будинок. На даний час в будинку значяться зареєстрованими її донька ОСОБА_2 та її неповнолітні діти, однак останні в спірному будинку не проживають з квітня 2019 року і проживають за іншою адресою: АДРЕСА_2 у співмешканця доньки. Син відповідача ОСОБА_5 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_3 , яка фактично займається його вихованням. Відповідач ОСОБА_2 , змінивши своє місце проживання разом з дітьми, у добровільному порядку з реєстраційного обліку не знялись, а їх реєстрація у належному позивачу будинку не відповідає її інтересам. При цьому, позивач просила врахувати ту обставину, що відповідач вчиняла по відношенню до позивача домашнє насильство, 07 серпня 2019 року вчинила крадіжку належного позивачу майна з гаража, розташованого та території домоволодіння АДРЕСА_1 , за що вона була засуджена вироком Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2019 року. Встановлені у вказаному вироку обставини підтверджують, що відповідач вже станом на 07 серпня 2019 року не проживала у спірному будинку. Крім того, відповідач є багатодітною матір`ю, однак комунальні послуги нараховуються без будь-якої пільги, шо також свідчить про те, що відповідач не проживає у спірному будинку. Враховуючи ту обставину, що відповідач не є власником будинку, не проживає у ньому тривалий час, позивач вважає, що вона втратила право користуванням житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 .

29 вересня 2020 року позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 надала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначила, що заперечує проти задоволення зустрічної позовної заяви у повному обсязі, оскільки вважає обґрунтування позову безпідставним. Зазначає, що між сторонами дійсно були конфлікти з приводу негативної поведінки відповідача за зустрічним позовом, в результаті яких остання побила позивача за основним позовом. Однак її донька змінила своє місце проживання добровільно, переїхавши до свого співмешканця, з яким у них є спільні діти. Будь-яких перешкод у проживанні відповідача та її дітей ОСОБА_1 не чинила. Відповідач за основним позовом та її неповнолітні діти не проживають у будинку з квітня 2019 року, тобто понад один рік. Зазначаючи про спроби вселення до будинку, відповідач не наводить конкретних даних про те, коли і яким чином це відбувалось. ЇЇ заява до правоохоронних органів датована 15 серпня 2020 року, тобто після спливу одного року після фактичної зміни місця проживання. Крім того, спірний будинок на даний час пустує, в ньому ніхто не проживає, оскільки він потребує капітального ремонту, на проведення якого ані у позивача, ані у відповідача грошей немає. ОСОБА_1 пропонувала своїй донці зареєструвати місце проживання та вселитися до іншого житлового будинку, який належить позивачу за основним позовом за адресою: АДРЕСА_3 , де на даний час вона проживає, але ОСОБА_2 відмовилась.

У судовому засіданні позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні та пояснила про обставини, викладені в основному позові, а також пояснила про наступні обставини. З 2019 року в спірному домоволодінні ніхто не проживає, донька разом зі своїми неповнолітніми дітьми за власним бажанням добровільно переїхала на постійне проживання до свого співмешканця за адресою: АДРЕСА_2 . Спірне житло непридатне для проживання, позивач має намір його продати, однак реєстрація неповнолітніх дітей перешкоджає їй укласти відповідний договір, що може призвести до знищення будинку. Зареєструватися в іншому домоволодінні відповідач відмовляється. Крім того, позивач зазначила, що їй важко самостійно сплачувати комунальні послуги, відповідач, здійснює оплату лише за комунальні послуги з вивезення сміття зі спірного домоволодіння. Також позивач пояснила, що між нею та дочкою дійсно склалися конфліктні стосунки у зв`язку з поведінкою останньої, яка зловживала алкогольними напоями та застосовувала до неї фізичну силу.

Короткий зміст позовних вимог за зустрічним позовом та доводів позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2

ОСОБА_2 , діючи від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 та в остаточній редакції просила усунути їй та її неповнолітнім дітям перешкоди у користуванні майном - будинком АДРЕСА_1 шляхом їх вселення. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що, починаючи з 2018 року через конфліктні ситуації, що склались між сторонами і у зв`язку з неможливістю спільного проживання однією сім`єю, ОСОБА_2 та її неповнолітні діти вимушені були покинути спірне житло. Так, в 2018 році між сторонами виникала сварка, в результаті якої позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 побила свою матір, з приводу чого остання зверталась до правоохоронних органів. Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначила, що спричинила своїй матері матеріальну шкоду на суму 458,38 гривень, за що була засуджена вироком Харківського районного суду Харківської області за ч. 3 ст. 185 КК України. Починаючи із вказаного періоду часу та за відсутності іншої житлової площі, вона та її неповнолітні діти змушені були тимчасово проживати у знайомого. Позивач за зустрічним позовом має намір відновити стосунки з матір`ю та повернутися з дітьми до будинку, де вони значяться зареєстрованими. ОСОБА_2 здійснювала спроби щодо вселення в спірне житло, однак її мати змінила замки та не пускає їх до спірного домоволодіння, з приводу чого позивач за зустрічним позовом зверталась до правоохоронних органів, однак їй було роз`яснено про право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Не зважаючи на те, що вона з неповнолітніми дітьми не проживає у спірному будинку, вона продовжує виконувати свої обов`язки щодо сплати комунальних послуг. Отже, позивач вважає, що її право на житло та право на житло її неповнолітніх дітей порушеним.

У судовому засіданні відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги за зустрічним у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти задоволення основного позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, пояснила про обставини, викладені в позовом, а також зазначила про наступні обставини. Так, між нею та матір`ю існують напружені конфліктні стосунки, остання постійно виганяла її з дому, у зв`язку з чим вона була змушена переїхати разом з дітьми до свого співмешканця, де проживає на цей час. Однак, має намір та бажання повернутися проживати до спірного домоволодіння, оскільки стосунки із співмешканцем також погіршилися. Потрапити до спірного будинку вона не має можливості у зв`язку з відсутністю у неї ключів. Відповідач здійснює оплату комунальних послуг за вивіз сміття, інші комунальні послуги вона не сплачує, оскільки ними не користується, але при поверненні до спірного домоволодіння має намір здійснювати оплату комунальних послуг та відремонтувати будинок з метою створення належних умов для проживання. Також відповідач зазначила, що будинок, в якому її матір пропонує зареєструвати її та її неповнолітніх дітей, має площу 63 кв.м., що робить неможливим проживання там її разом з неповнолітніми дітьми.

Представник відповідача - адвокат Костіна Л.Є. в судовому засіданні підтримала позицію відповідача та просила задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні основного позову.

Рух справи.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 липня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2020 року замінено третю особу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням зі Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації на Службу у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області; зустрічний позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 грудня 2020 року в задоволенні клопотання начальника Служби у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Цивковської Олени про заміну третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області на Службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області відмовлено; замінено третю особу за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення зі Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації на Службу у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області.

Ухвалою. Харківського районного суду Харківської області від 17 лютого 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області у судове засідання не з`явився, суду надана заява за підписом начальника служби Цивковської Олени, в якій вона просить розглянути справу за відсутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Позивачу за основним позовом та відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О.Є. за реєстровим №2464, належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване за ОСОБА_1 15 листопада 2017 року, номер запису про паво власності 23376537, рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 38142759 від 15 листопада 2017 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №103849097 від 15 листопада 2017 року.

Як вбачається зі змісту довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за період з 01 січня 2020 року по 25 лютого 2020 року Відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради №919 від 25 лютого 2020 року, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 з 30 листопада 2017 року, ОСОБА_4 - з 30 листопада 2017 року, ОСОБА_7 - з 30 листопада 2017 року, ОСОБА_5 - з 30 листопада 2017 року, ОСОБА_6 - з 30 листопада 2017 року, ОСОБА_8 - з 22 листопада 2019 року, позивач ОСОБА_1 була зареєстрована за вказаною адресою, однак 16 січня 2020 року знялась з реєстраційного обліку. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою також підтверджується відомостями, що надійшли на запит суду, з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 26 червня 2020 року та з Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області №2357 від 30 червня 2020 року.

Зі змісту акту, складеного депутатом Мереф`янської міської ради ОСОБА_9 в присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та її неповнолітні діти не проживають з квітня 2019 року по теперішній час.

Як вбачається зі змісту акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 12 серпня 2020 року спеціалістом І категорії сектору з профілактично-виховної роботи ССДС ВК ММР - Зінченко К.Г., представником КУ «Мереф`янський центр надання соціальних послуг» Бороздіною Ю.М. та Сіренко А.В., за вказаною адресою мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Зі слів ОСОБА_1 її донька ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми за вказаною адресою не мешкають близько одного року, однак відповідно до пояснень ОСОБА_1 від 29 жовтня 2019 року діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мешкають разом з нею за вказаною адресою. На момент обстеження умов проживання, вказане домоволодіння пустує, потребує капітального ремонту, позивач також не проживає у будинку близько року. Також зі змісту вказаного акту вбачається, що ОСОБА_1 повідомила про напружені стосунки з донькою ОСОБА_2 .

Згідно характеристики директора Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3» Мереф`янської міської ради Харківської області Галіченко Н.М. , ОСОБА_5 навчається в школі з 28 жовтня 2019 року, школу відвідує регулярно, вихованням ОСОБА_5 займається бабуся ОСОБА_1 , хлопчик забезпечений усім необхідним.

Відповідно до характеристики директора Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5» Мереф`янської міської ради Харківської області Панова В.Є. , ОСОБА_5 навчався з 06 березня 2018 року по 25 вересня 2019 року в Комунальному закладі «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5» Мереф`янської міської ради Харківської області. В характеристиці зазначено, що сім`я дитини складається з шести чоловік - бабуся, мати та чотирьох дітей. Питанням виховання та розвитку дитини в сім`ї приділяється досить часу, весь час цим займалась бабуся, мати до школи не з`являлась.

Вироком Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2019 року ОСОБА_2 засуджена за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком один рік.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації №1626 від 03 грудня 2019 року, ОСОБА_2 з 30 листопада 2019 року, яка мала статус «Багатодітна сім`я», знята з обліку в Базі з Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги в Управлінні соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації та пільгами на оплату житлово-комунальні не користувались.

Позивачем надані на підтвердження сплати нею комунальних послуг за користування послугами електроенергії за вищевказаною адресою, а також демонтажу побутового лічильника газу, довідку ПрАТ «Харківобленерго» №335 від 10 грудня 2019 року та акт про демонтаж побутового лічильника газу від 09 грудня 2019 року.

Як вбачається зі змісту довідок завідувача Малорооганського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області Чернушенко О.В. №55/01-29 від 10 серпня 2020 року та №54/01-29 від 10 серпня 2020 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з 28 жовтня 2019 року по 10 березня 2020 року відвідували Малороганський дошкільний навчальний заклад, приводила і забирала їх мати ОСОБА_2 .

Згідно довідки директора Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3» Мереф`янської міської ради Харківської області Галіченко Н.М. , ОСОБА_4 навчається в школі з 01 вересня 2017 року, школу відвідує регулярно, ОСОБА_4 виховує мати, яка регулярно здійснює контроль за успішністю та поведінкою доньки.

Згідно довідки директора Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3» Мереф`янської міської ради Харківської області Галіченко Н.М. , ОСОБА_5 навчається в школі з 2 класу, відвідує школу регулярно, батьки цікавляться навчанням дитини та відповідально ставляться до виховання в сім`ї, надають допомогу класному керівнику, регулярно відвідують школу.

Як вбачається зі змісту актів депутатів Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області Клизуба В.І. від 11 серпня 2020 року та Горгуль О.В. від 11 січня 2021 року, ОСОБА_2 разом з неповнолітніми дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки сільського голови Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області №02-23/694 від 24 листопада 2020 року, з листопада 2019 року до теперішнього часу ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми проживають на території Малороганської сільської ради за адресою: АДРЕСА_2 . За інформацією директора Малороганської ЗОШ І-ІІІ Ступенів ОСОБА_18 , ОСОБА_4 не навчається в школі, ОСОБА_5 з 24 грудня 2012 року навчається в школі; за інформацією завідувача Малороганського ДДЗ, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відвідують заклад дошкільної освіти. Скарги на ОСОБА_2 щодо невиконання нею батьківських обов`язків відносно дітей до сільської ради не надходили. Зі змісту довідки директора Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3» Мереф`янської міської ради Харківської області Галіченко Н.М. , ОСОБА_5 вибув з учбового закладі на підставі заяви матері ОСОБА_2 та вступив до Малороганської ЗОШ І-ІІІ ступенів; ОСОБА_4 було перевдено з денної форми навчання Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3» до екстернатної форми навчання закладу до 9 класу на підставі заяви матері ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що мати разом з дітьми проживають в с. Мала Рогань.

Згідно довідки Мереф`янського відділення АТ «Харківгаз» №244 від 06 листопада 2020 року, будинок АДРЕСА_1 , станом на сьогоднішній день послуги з розподілу природного газу не надаються.

Як вбачається зі змісту листа т.в.о. начальника Харківського ВП ГУНП в Харківській області Дмітрієва Андрія №9499/49-90/03/20-2020 від 10 вересня 2020 року, ОСОБА_2 дійсно 18 серпня 2020 року звернулася до Харківського ВП ГУНП в Харківській області із заявою, в якій просила прийняти заходи до ОСОБА_1 , яка чинить перешкоди у вселення в житло за адресою: АДРЕСА_1 , заяву зареєстровано в ЖЄО за №10007 від 18 серпня 2020 року. ОСОБА_2 було роз`яснено, що з приводу вказаних у заяві обставин їй необхідно звернутися до Харківського районного суду Харківської області в порядку цивільного судочинства.

10 лютого 2021 року Службою у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області наданий висновок органу опіки та піклування Мереф`янської міської ради №313 від 02 лютого 2021 року, згідно якого орган опіки та піклування Мереф`янської міської ради вважає, що втрата дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 права користування житловим приміщенням за адсреою: АДРЕСА_1 , не відповідає інтересам дітей, порушує їх право на достатній життєвий рівень та є недоцільним.

Відповідачем за основним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 надані квитанції про сплату комунальних послуг за вивіз сміття за адресою місцязнаходження спірного будинку.

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду

Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право власності на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Таким чином, положення статей 405 ЦК України та 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

При цьому, факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, в постанові від 25 лютого 2021 року по справі №761/26620/16-ц.

Як встановлено судом з пояснень сторін, між ними склалися напружені стосунки з приводу поведінки відповідача ОСОБА_2 , які призводили до частих конфліктів між ними, після чергового такого конфлікту остання за власним бажанням разом зі своїми дітьми залишила житлове приміщення - спірний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та стала проживати за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання особи, з якою вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Зазначені обставини повністю підтверджуються сторонами та жодним чином не спростовуються матеріалами справи.

З досліджених доказів та пояснень сторін у судовому засіданні судом також встановлено, що відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 поселилась у спірний будинок та була в ньому зареєстрована, як член сім`ї власника - матері ОСОБА_1 30 листопада 2017 року, тобто майже з часу придбання вказаного будинку останньою. Проживала у спірному будинку до погіршення між сторонами стосунків та виникнення між ними конфліктних ситуацій - до квітня 2019 року. Факт наявності між сторонами напружених стосунків, через які у них виникали конфліктні ситуації, а також факт непроживання відповідача саме з квітня 2019 року, коли остання разом з дітьми покинула спірний будинок за власним бажанням, підтверджується як позивачем за основним позовом ОСОБА_1 , так і дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Отже, відповідачем за основним позовом ОСОБА_2 в ході судового розгляду доведено, що її тимчасова відсутність в спірному житловому приміщенні є вимушеною - через погіршення між сторонами стосунків та наявністю конфліктної ситуації, що унеможливлювало їх спільне проживання у спірному будинку. Після залишення у квітні 2019 року спірного будинку, відповідач не втратила інтересу до спірного житлового будинку, про що свідчить сплата нею комунальних послуг за вивіз сміття та звернення до правоохоронних органів із заявою щодо усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням, про що останньою надані достатні докази, зазначені обставини свідчать, що навіть за її тимчасової відсутності, ОСОБА_2 ставилась до спірного домоволодіння як до свого постійного місця проживання. Крім того, як пояснила у судовому засіданні відповідач за основним позовом ОСОБА_2 , на даний час вона змінила свою поведінку на кращу, взагалі не вживає алкогольних напоїв, бажає та має намір повернутися до спірного будинку та проживати в ньому разом з дітьми, при поверненні до спірного домоволодіння має намір здійснювати оплату комунальних послуг та відремонтувати будинок з метою створення належних умов для проживання. Зазначені вище обставини свідчать про те, що відповідач за основним позовом ОСОБА_2 своїх житлових прав на спірний будинок не втратила і має право на користування житловим приміщенням на рівні з власником будинку. Жодних доказів на спростування вказаних обставин позивачем за основним позовом ОСОБА_1 в ході судового розгляду надано не було.

В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача за основним позовом ОСОБА_2 іншого місця проживання, а також наявності у неї на праві власності чи праві користування будь-якого іншого житла. Як зазначила відповідач у своїх поясненнях, будинок АДРЕСА_2 , де на даний вона тимчасово проживає разом з дітьми у зв`язку з конфліктною ситуацією, що склалась між нею та матір`ю, винаймає чоловік, з яким вона знаходилась у фактичних шлюбних відносинах, на даний час будь-які відносини з ним припинені. Позивачем за основним позовом в ході судового розгляду жодним чином не доведено, що вказане житло є місцем проживання ОСОБА_2 в розумінні статті 29 ЦК України. Інформація про власників цієї квартири і про створені в ній умови для проживання неповнолітніх дітей в матеріалах справи також відсутня. Така інформація відсутня із приводу будинку АДРЕСА_3 , де пропонує позивач ОСОБА_1 зареєструвати своє місце проживання відповідачу ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми, що позбавляє суд можливості надати оцінку доводам сторін в цій частині. Також не підтверджено жодними доказами доводи позивача за основним позовом ОСОБА_1 про те, що спірний будинок є не придатним для проживання.

Наявність відносно ОСОБА_2 вироку Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2019 року та звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вчинення відносно неї ОСОБА_2 домашнього насильства, жодним чином не впливає на вирішення питання щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст. 7); жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею другою Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, положення вказаного закону не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає, а місце проживання дитини за місцем реєстрації не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Малолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, оскільки таким правом наділені батьки.

Підстава реєстрації неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у спірному будинку у судовому порядку не оспорюється, а тому суд вважає що діти набули права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки неповнолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків ,з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої

Наведені правові висновки повністю узгоджуються з висновками суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц (провадження №61-111414св19).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

З огляду на зазначене, суд вважає, що немає підстав обґрунтовано стверджувати, що право неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , 2019 року народження, на житло, закріплене в Законі України «Про охорону дитинства» і Декларації прав дитини, буде дотримано при позбавленні їх права користування житловим будинком АДРЕСА_1 , в якій вони зареєстровані і зареєстрована їх мати - ОСОБА_2 . Судом встановлено, що діти, як і їх мати, зареєстровані у спірному будинку з 30 листопада 2017 року, тобто з часу його придбання, а ОСОБА_8 - з часу народження - 22 листопада 2019 року на законних підставах, до теперішнього часу значяться там зареєстрованими, були тимчасово відсутніми за місцем реєстрації з квітня 2019 року у зв`язку із залишенням з поважних причин вказаного житла їх матір`ю - ОСОБА_2 . Враховуючи неповнолітній вік дітей, вони не могли самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування вказаним житловим приміщенням.

Враховуючи викладене, так як місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання одного з їх батьків, в даному випадку матері ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , 2019 року народження були зареєстровані і набули право користування житловим будинком АДРЕСА_1 у порядку ст. 156 ЖК України, як неповнолітні діти члена сім`ї власника житла, а також враховуючи відсутність у суду достовірних і достатніх доказів наявності у дітей у користуванні іншого житла та наданий суду Службою у справах дітей Мереф`янської міської ради висновку про те, що втрата дітьми права користування зазначеним будинком не відповідає їх інтересам і порушує їх право на достатній життєвий рівень та є недоцільним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщення, також не підлягають задоволенню.

Доводи позивача за основним позовом ОСОБА_1 про те, що один з дітей, а саме ОСОБА_5 проживає разом з нею у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Надана позивачем за основним позовом ОСОБА_1 характеристика з навчального закладу, а саме характеристики директора Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3» Мереф`янської міської ради Харківської області Галіченко Н.М. та характеристика директора Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5» Мереф`янської міської ради Харківської області Панова В.Є. , жодним чином не підтверджують вказаних обставин, оскільки такі довідки не містять дати їх складання. Крім того, такі пояснення повністю спростовуються наданими відповідачем за основним позовом ОСОБА_2 доказами, а саме: довідкою директора Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3» Мереф`янської міської ради Харківської області Галіченко Н.М., актами депутатів Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області Клизуба В.І. від 11 серпня 2020 року та Горгуль О.В. від 11 січня 2021 року, довідкою сільського голови Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області №02-23/694 від 24 листопада 2020 року, які, навпаки, підтверджують місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Отже, виходячи з вищевикладених обставин та відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української PCP підстави для визнання ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 - відсутні, у звязку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за основним позовом ОСОБА_1 у повному обсязі.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 , суд вважає наявними підстави для його задоволення, виходячи з наступного.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є встановлення судом наявності перешкод у користуванні майном.

Суд погоджується з доводами позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, остання дійсно має перешкоди у користуванні спірним будинком, її позбавлено доступу до будинку, вона немає ключів від від дверей. Такі доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 повністю підтверджуються матеріалами справи, зокрема листом т.в.о. начальника Харківського ВП ГУНП в Харківській області Дмітрієва Андрія №9499/49-90/03/20-2020 від 10 вересня 2020 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 дійсно 18 серпня 2020 року звернулася до Харківського ВП ГУНП в Харківській області із заявою, в якій просила прийняти заходи до ОСОБА_1 , яка чинить перешкоди у вселення в житло за адресою: АДРЕСА_1 , заяву зареєстровано в ЖЄО за №10007 від 18 серпня 2020 року. Вказані доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 жодним чином не спростовані відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 в ході судового розгляду.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її неповнолітні діти зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , та мають намір проживати у вказаному будинку, однак відповідач чинить їм перешкоди в доступі до спірного будинку та проживанні за місцем реєстрації, а тому суд вважає необхідним захистити права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей шляхом вселення їх у вказаний будинок.

Крім того, в ході судового розгляду судом не встановлено наявності іншого житла у ОСОБА_2 для проживання з неповнолітніми дітьми, а отже право позивача на проживання у спірному будинку підлягає захисту, виходячи з положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не надано жодних доказів на спростування вказаних позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 обставин.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з наведених обставин, з метою захисту права на житло відповідача та її неповнолітніх дітей, суд задовольняє позовні вимоги за зустрічним позовом та вважає необхідним визначити спосіб захисту порушеного права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 у виді усунення перешкод ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у користуванні житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у будинок.

Щодо судових витрат

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за основним позовом, судові витрати покладаються на позивача, оскільки зустрічний позов задоволено у повному обсязі, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - задовольнити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у користуванні житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у будинок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Третя особа за основним та зустрічним позовом - Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради, , місцезнаходження - Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Дніпровська, 213.

Повне рішення складено 28 квітня 2021 року.

Суддя Т.В. Бобко