ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 634/1212/18

провадження № 22-ц/818/3907/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач Первомайська місцева прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 17 березня 2021 року в складі судді Зимовського О.С.,

у с т а н о в и в :

В грудні 2018 року Первомайська місцева прокуратура Харківської області (далі Первомайська прокуратура) в інтересах держави в особі Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області (далі Сахновщинська сільрада) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просила стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі 101 261,81 грн та 2 820,48 грн судового збору.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 18 грудня 2010 року набула у власність нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 0,3460 га з кадастровим номером :00:019:0015, що перебуває у комунальній власності Сахновщинської сільради.

Оскільки ОСОБА_1 користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212 - 1214 ЦК України, відповідач повинна повернути сільраді кошти, які вона зберегла у вигляді несплаченої орендної плати.

Зазначає, що розмір безпідставно збережених відповідачем коштів розрахований як різниця між розміром орендної плати за землю та сплаченим земельним податком на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку.

В березні 2018 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 0,3460 га з кадастровим номером :00:019:0015. Відповідач не є власницею вказаної земельної ділянки та не має відношення до кола осіб, яким земельна ділянка може бути надана у постійне користування, жодних договорів з Сахновщинською сільрадою щодо земельної ділянки не укладала, тому правові підстави для стягнення з неї грошових коштів на користь сільради відсутні.

Крім того, зазначала, що при розрахунку нормативної грошової оцінки Держгеокадастр не дослідив функціонельне призначення усіх частин спірної земельної ділянки, а тому невірно застосував коефіцієнт, на який множиться вартість земельної ділянки, отже розмір безпідставно збережених коштів, які просить стягнути позивач, є завищеним.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 17 березня 2021 року позов Первомайської прокуратури задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Сахновщинської сільради безпідставно збережені кошти в розмірі 81 913,95 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Первомайської прокуратури судовий збір в розмірі 1 425,34 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 без укладення договору оренди, як користувач земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберігла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, а тому зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Розрахунок суми безпідставно збережених коштів за фактичне користування спірною земельною ділянкою проведений на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку та відповідачем не спростований.

23 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову Первомайської прокуратури в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов Первомайської прокуратури є недоведеним, оскільки позивачем не надано доказів того, що вона користується спірною земельною ділянкою. ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 0,3460 га з кадастровим номером :00:019:0015, однак вона не є власницею вказаної земельної ділянки та не має відношення до кола осіб, яким земельна ділянка може бути надана у постійне користування, жодних договорів з Сахновщинською сільрадою щодо земельної ділянки не укладала, тому правові підстави для стягнення з неї грошових коштів на користь сільради відсутні. Зазначає, що суд першої існтанції залишив поза увагою те, що спірна земельна ділянка знаходиться в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Триал» на підставі договору оренди.

Вказує, що при розрахунку нормативної грошової оцінки Держгеокадастр не дослідив функціонельне призначення усіх частин спірної земельної ділянки, а тому невірно застосував коефіцієнт, на який множиться вартість земельної ділянки, отже розмір безпідставно збережених коштів, які просить стягнути позивач, є завищеним.

Первомайська прокуратура та Сахновщинська сільрада рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 17 березня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами з підстав, передбачених частиною першою статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що Первомайською місцевою прокуратурою опрацьовано лист Сахновщинської селищної ради Харківської області від 03 грудня 2018 року за № 827/02-16 щодо порушення вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки комунальної форми власності площею 0,3460 га за кадастровим номером :00:019:0015 без оформлення правовстановлюючих документів та реєстрації речових прав на неї (а. с. 10).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23 жовтня 2018 року № 142282178 ОСОБА_1 є власницею нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :00:019:0015 (а. с. 25).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10 серпня 2018 року № НВ-018 земельна ділянка площею 0,3460 га з кадастровим номером :00:019:0015 по АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності; категорія земель землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призачення, цільове призначення (12.08) для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, дата державної реєстрації земельної ділянки 15 вересня 2016 року (а. с. 22 - 24).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України тут і далі ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом вказаних положень Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Натомість предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Частиною першою статті 93 та статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 цього Кодексу).

Таким чином, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Таким чином, з урахуванням положень статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України, та правових висновків у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17 до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Згідно з частинами першою четвертою, дев`ятою статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Про необхідність застосування статті 791 ЗК України та положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 29 січня 2019 року в справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11 лютого 2019 року в справі № 922/391/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 922/981/18 та від 12 червня 2019 року в справі № 922/902/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою міськрада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою між сторонами. Набувши право власності на нежитлове приміщення, розташоване на земельній ділянці комунальної форми власності з кадастровим номером :00:019:0015, ОСОБА_1 належним чином у встановленому законодавством порядку не оформила речового права на спірну земельну ділянку.

Суд першої інстанції достовірно встановив обставину правомірного володіння і використання відповідачем належного їй нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , що само по собі свідчить про фактичне використання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, позаяк відповідач не надала жодних доказів на спростування вказаних доводів.

Адже за змістом частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлової будівлі, яка належать відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Таким чином, у зв`язку з користуванням відповідачем нежитловим приміщенням презюмується її користування спірною земельною ділянкою.

Таким чином, на підставі вищевикладених норм матеріального права та наявних в матеріалах справи докадів суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанці про те, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,3460 га за кадастровим номером :00:019:0015 по АДРЕСА_1 без виникнення права користування у встановленому Законом порядку, внаслідок чого зберегла за рахунок сільради, як власника земельної ділянки за вказаною адресою, майно грошові кошти у розмірі орендної плати.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в користуванні в ТОВ «Триал» на підставі договору оренди, що виключає само по собі вимогу до ОСОБА_1 , судова колегія зазначає таке.

Відповідно до договору оренди землі, укладеного 05 квітня 2011 року між Сахновщинською сільрадою та ТОВ «Триал», орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 05 квітня 2016 року.

Доказів щодо продовження дії вказаного договору відповідачем не надано.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в користуванні ТОВ «Триал» не знайшли свого підтвердження.

Згідно з абзацом третім частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Крім того, згідно з абзацом першим пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України «Про оцінку земель»).

Близький за змістом правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, та Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 639/5391/19.

Отже, при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а винятково на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 28 вересня 2020 року у справі № 922/4073/19, від 24 вересня 2020 року у справі № 922/3616/19, від 12 червня 2019 року у справі № 922/902/18, від 08 серпня 2019 року у справі № 922/1276/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2082/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 922/3607/18).

Розрахунок сум безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати проведено на підставі витягів технічної документації про нормативну грошову оцінку з урахуванням сплаченого ОСОБА_1 земельного податку.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381 384, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 17 березня 2021 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова