ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7991/21
провадження № 2/753/6184/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Ганіної М.Д., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Вісляєвої Л.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив (1) визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , (2) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 21.12.2007 по 13.11.2017 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2017. Від шлюбу у сторін є двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що під час шлюбу сторони набули у спільну власність квартиру у АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . Для придбання квартири був отриманий кредит, який був погашений у повному обсязі у 2017 році ще під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Наголошує, що погашення кредиту відбувалося у тому числі за рахунок особистих коштів позивача у розмірі 45000 грн, отриманих ним за мировою угодою, затвердженою ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2-54/2009 від 08.04.2009. Після розірвання шлюбу спірне майно залишилося у відповідача.

Зазначає, що звернувся до відповідача із наміром поділити спільно набуте майно, однак отримав відмову. Вважаючи, що зазначені дії порушують його права, звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.05.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в підготовчому судовому засідання за правилами загального позовного провадження.

22.06.2021 відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності.

У підготовчому засіданні 22.06.2021 продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та оголошено перерву до 21.07.2021.

01.07.2021 представник відповідача - адвокат Вісляєва Л.В. С.В. подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначила, що для придбання спірної квартири відповідач уклала договір про іпотечний кредит, за яким отримала від банку 665000 грн. та у його забезпечення передала в іпотеку спірну квартиру і квартиру АДРЕСА_3 , яка належала їй на праві особистої власності.

У рахунок погашення кредиту відповідач самостійно виплачувала кошти за рахунок зароблених коштів та власних заощаджень, а також реалізованого власного майна - земельної ділянки, площею 0,076 га, розташованої у Київській області Обухівському районі, смт. Козин, кошти від продажу якої у сумі 20 000 доларів США були розміщені на депозитному рахунку у банку, та земельної ділянки у смт. Козин, загальною площею 2130 кв.м., від продажу якої отримала 560 000 грн., що еквівалентно на момент продажу 111 000 доларів США, частина з яких (40 000 доларів США) також була розміщена на депозитних рахунках у банках.

Відповідач також наголошує, що під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач у своїй заяві підтвердив факт, що кошти, за які вона купується, не були об`єктом спільної сумісної власності і належали відповідачу на праві особистої власності, а тому спірна квартира також належить ОСОБА_2 на праві особистої власності. .

07.07.2021 позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що погодився на підписання у нотаріуса заяви від 20.06.2008 виключно у зв`язку з наявністю відповідних обтяжень на ім`я позивача, що унеможливлювало укладання угоди. Позивач також вказував, що з січня 2008 року він зареєстрований як фізична особа-підприємець та займався бізнесом, а також був офіційно працевлаштований, під час перебування сторін у шлюбі забезпечував родину та брав участь у спільних видатках. Щодо коштів на депозитних рахунках позивач стверджує, що вони, як і кредитні зобов`язання, є об`єктами спільної власності подружжя та були витрачені на ремонт будинок матері відповідача.

У поданих 13.07.2021 запереченнях відповідач заперечила повідомлені позивачем обставини.

21.07.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 08.09.2021.

27.08.2021 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

08.09.2021 від відповідача надійшло клопотання про долучення доказу.

Ухвалою суду від 08.09.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у його заявах по суті справи, та просив суд їх задовольнити.

Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Заслухавши учасників справи, проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані у справі докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що з 21.12.2007 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2017.

Під час шлюбу 20.06.2008 між ОСОБА_2 та ТзОВ «УніКредит Банк» було укладено договір про іпотечний кредит №MRTG-27, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 665000,00 грн строком на 30 років з метою придбання квартири АДРЕСА_1 . Додатком № 1 до договору сторони погодили графік погашення кредиту шляхом сплати аннуїтетних платежів у сумі 4 024 грн. на місяць.

20.06.2008 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20.06.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Русанюк З.З., згідно з яким ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

За умовами цього договору ціна нерухомого майна, що купується покупцем за цим договором, становить 690 000,00 грн, які повністю сплачені покупцем продавцю одночасно з підписанням цього договору. Гроші, за які покупець купує квартиру за цим договором є його особистою приватною власністю (пункт 2.1. договору).

Так, 20.06.2008 приватний нотаріус Русанюк З.З. посвідчив заяву, в якій ОСОБА_2 зазначила, що на момент набуття права власності на 665 000 грн, за які вона купила квартиру АДРЕСА_1 , в шлюбі не перебувала та однією сім`єю без укладання шлюбу ні з ким не проживала. Дані кошти не були об`єктом спільної власності і належали їй на праві особистої власності, тому квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві особистої приватної власності.

У цій заяві міститься підпис ОСОБА_1 , який засвідчив, що викладені вище обставини йому відомі і він їх підтверджує. Станом на день розгляду справи ця заява ОСОБА_2 від 20.06.2008 є чинною, ОСОБА_2 її не відкликала.

З метою забезпечення зобов`язань відповідача за кредитним договором, 20.06.2008 ОСОБА_2 та ТзОВ «УніКредит Банк» уклали договір про іпотечний кредит №MRTG-27, за яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , та договір про іпотечний кредит №MRTG-27/S2, за яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_3 , яка належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Посвідченим 19.06.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копійка В.В.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.06.2006 позивач відчужила земельну ділянку, що розташована на території Козинської селищної ради, в АДРЕСА_5 , загальною площею 2130 кв.м. Продаж вчинено за 560 000,00 грн., що становить еквівалент 111 000 доларів ША на день підписання договору. Ця сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем особисто до підписання цього договору (пункт 2 цього договору).

28.08.2006 відповідач уклала з АКБ «Укрсоцбанк» договір № 36/08-43 банківського вкладу, відповідно до умов якого внесла грошові кошти у сумі 20 000,00 доларів США на строк до 28.02.2007, а 02.03.2007 відповідач уклала договір № 36/08-021 банківського вкладу, за умовами якого внесла на рахунок грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США.

Як слідує з матеріалів справи, позивач з 01.04.2004 згідно з договором дарування земельної ділянки була також власником земельної ділянки площею 0,076 га, розміщеної в АДРЕСА_6 , яку позивач відчужила відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.04.2015 за 299 333,60 грн.

21.09.2015 відповідач уклала з ПАТ «Укрсоцбанк» договір банківського вкладу №7720 та договір банківського вкладу №7709, згідно з яким розмістила кошти в розмірі 10028,98 доларів США та в розмірі 10000,00 доларів США відповідно.

Крім цього, згідно з договором оренди квартири від 15.03.2009 ОСОБА_2 передала в оренду ОСОБА_6 належну їй квартиру АДРЕСА_3 на строк до 25.07.2013 зі сплатою орендної плати у розмірі 4500 грн на місяць. 04.08.2013 року ОСОБА_2 уклала договір оренди цієї ж квартири з ОСОБА_7 строком до 04.02.2014 зі сплатою орендної плати у розмірі 4500 грн. на місяць.

Як вбачається з наданих відповідачем заяв на видачу готівки, за період з 17.11.2015 відповідач зняла зі своїх депозитних рахунків 474 714,23 грн., а відповідно до наданих квитанцій у період з 18.12.2013 по 15.02.2016 внесла на погашення кредиту 627 745,02 грн., з яких у період з 20.11.2015 по 15.02.2016 сплатила 535 193,02 грн. Платником у цих квитанціях вказана ОСОБА_2 . При цьому згідно з Графіком погашення кредиту, який є додатком до кредитного договору, станом на лютий 2016 року залишок заборгованості за кредитом мав би складати 589 040,58 грн.

З вказаних заяв на видачу готівки слідує, що відповідач отримувала за ними виплату депозитних коштів згідно з укладеними договорами банківського вкладу.

Згідно з довідкою АТ «Альфа-Банк» від 25.06.2021 у ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором відсутня, кредитний договір закрито 16.02.2016.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 з 13.11.2003 зареєстрований як фізична особа-підприємець та у 2008 році згідно із звітами суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку задекларував наростаючим підсумком обсяг виручки з початку терміну дії свідоцтва про сплату єдиного податку у сумі 6 285,00 грн.

На підтвердження здійснення ним підприємницької діяльності позивач подав суду Договори оренди торгових місць у 2005-2006 роках та у 2014 році, а також товаросупровідні документи на товари за 2006 рік та 2014 рік. Також позивач надав видаткові накладні на товар за січень - березень 2016 року, які не місять відомостей про їх контрагентів.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 12.10.2004 ОСОБА_8 продав квартиру АДРЕСА_7 за 70200 грн., які отримав від покупця повністю до підписання цього договору (пункти 1.1, 2.1. договору).

Позивач також надав відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру про загальнообов`язкового державного соціального страхування з відомостями про його доходи, згідно з якою у 2003 його дохід на рік становив 200 грн., у 2004 - 1890 грн, у 2005 - 3595,56 грн., у 2004 -1862,28 грн., у 2007 - 4204,24 грн., у 2008 - 8400,00 грн., у 2009 - 9881,68 грн., у 2010 - 17918,47 грн., у 2011 - 12931,02 грн., у 2012 - 15 000,00 грн., у 2013 - 13331,98 грн., у 2014 - 7788,93 грн., у 2015 - 15256,00 грн., у 2016 - 17262,00 грн.

Також, як свідчить лист-попередження ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 24.10.2008 у позивача була наявною заборгованість за кредитним договором у сумі 4360,87 доларів США.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно із статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Дослідивши подані сторонами докази, суд дійшов висновку, що хоча спірне нерухоме майно було і придбано у період шлюбу, відповідач довела, що придбання майна відбувалось за кошти, отримані нею як кредит, який частково погашався нею за рахунок коштів від здачі в оренду особистої квартири, коштів, отриманих від продажу належного їй нерухомого майна, тобто за особисті кошти відповідача.

Факт набуття спірної квартири за особисті кошти відповідача і набуття її відповідачем у особисту власність позивач підтвердив у заяві від 20.06.2008, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач надала належні, допустимі і достовірні докази, які у своїй сукупності і взаємному зв`язку є достатніми для висновку про спростування нею презумпції спільності права власності на спірну квартиру, в тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

22 червня 2021 року відповідачем була подана заява про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивач, звернувшись 20 квітня 2021 року із позовом у цій справі, пропустив позовну давність для заявлених ним вимог, яка почала перебіг з 13.11.2017 - дати ухвалення рішення Дарницьким районним судом міста Києва про розірвання шлюбу між сторонами.

Оцінюючи подану відповідачем заяву, суд виходить з того, що згідно із статтею 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

За викладеними вище висновками суду позивач не довів виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру, натомість відповідач спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, а тому за обставинами цієї справи права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не були порушені. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для застосування позовної давності щодо заявлених вимоги.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати згідно із ст.141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 10-12, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити повністю.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 22 грудня 2023 року.

Суддя О.В. Якусик