Справа № 433/519/20
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

29 квітня 2021 року м. Сватове

Сватівський районний суд Луганської області

У складі головуючого судді Половинки В.О.

за участі секретаря судового засідання Вітер І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у судовій справі №433/519/20

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, зазначивши, що 16 жовтня 2009 року у місті Луганськ було укладено договір позички між ним та відповідачем ОСОБА_2 . Дана обставина підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноруч. Договір був укладений на суму 65 000 доларів США. Строк повернення позики, як зазначено в розписці, до надходження вимоги. 29 жовтня 2019 року позивач надіслав на поштову адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів протягом тридцяти днів шляхом перерахування поштовим відправленням на адресу позивача. Відповідач кошти не повернув до цього часу. На дзвінки не відповідає, уникає зустрічі. Просить стягнути вказану суму.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягає на задоволенні позовних вимог, просить суд стягнути суму боргу та суду пояснив, що з відповідачем раніше вони були в близьких дружніх стосунках. Підтвердив, що надавав кошти відповідачу на розвиток бізнесу, передавав не всю суму одночасно, а частками. Кошти до сих пір не повернуті.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України, ч.1 ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», якою передбачено повідомлення учасників справи про дату судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявності згоди позивача проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази по справі, дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що відповдно до змісту розписки від 16 жовтня 2009 року, складеною російською мовою, відповідач взяв у борг у позивача 65 000 доларів США на розвиток бізнесу, при цьому зобов`язувався повернути за вимогою. Копія розписки завірена адвокатом Вітровчак В.А. 13.03.2020 (а.с. 5).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Суд виходить з того, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

З наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що її зміст не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Також позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Більш того, позивачем не надано суду жодного доказу, який би міг підтвердити, що вказана розписка написана саме відповідачем ОСОБА_2 а не будь-якою іншою особою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 194/1126/18, в якій досліджував питання стягнення боргу за розпискою, звернув увагу на ті обставини, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Також, ВС підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що « за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки»

У даній справі судом встановлено, що зміст розписки 16 жовтня 2009 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу та факту написання розписки саме відповідачем ОСОБА_2 а не будь-якою іншою особою.

За таких обставин суд обґрунтовано відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258-259, 264-265, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд,-

постановив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу через необґрунтованість.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Сватівський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 06 травня 2021 року.

Суддя: В.О. Половинка