Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5660/20 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Трояновської Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Коростенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький),

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 15 січня 2021 року суддею Невмержицькою О.А. у м. Коростені, повний текст рішення складено 15 січня 2021 року,

у справі № 279/5660/20 за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної виконавчої служби України, Коростенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, у якому, просила стягнути на її користь з держави Україна в особі Державної виконавчої служби України, Коростенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (далі Відділ ДВС) 100000 грн завданої моральної (немайнової) шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що тривалим невиконанням рішення суду про негайне відібрання дитини, яке сталося внаслідок бездіяльності, неналежного виконання обов`язків, порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» працівниками ДВС, їй завдано моральну шкоду.

Зокрема, вказала, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.11.2019 вирішено відібрати у батька ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину їй, як матері, за місцем її проживання. Рішення допущено до негайного виконання.

29.11.2019 на виконання цього рішення суду відкрито виконавче провадження №60750537. 04.12.2019 виконавець разом із нею, представниками органу опіки та піклування, поліцією з`явився до місця проживання ОСОБА_2 , який вдома з дитиною не перебував. 10.12.2019 ОСОБА_2 повідомив, що дитина разом з бабусею виїхала на відпочинок до санаторію в м.Трускавець. Вона також виїхала до м.Трускавець де дізналась, що дитина з бабусею 10.12.2019 з`їхала з готелю, у зв`язку з чим вона подала в поліцію заяву про викрадення дитини. 16.12.2019 державний виконавець разом із нею, представниками органу опіки та піклування, поліції знову з`явився до місця проживання ОСОБА_2 , однак ані боржника, ані дитини в будинку не було. 11.01.2020 вони знову прибули до місця проживання ОСОБА_2 , який почав застосовувати до неї фізичну силу. В подальшому всі спроби приїзду до боржника позитивних результатів так і не дали.

Вважає, що державний виконавець не вжив повного комплексу заходів задля встановлення місцезнаходження дитини та виконання судового рішення, як наслідок постановою від 17.01.2020 закінчив виконавче провадження, у зв`язку з чим вона звернулась до суду зі скаргою на рішення виконавця. Після подання нею скарги виконавча служба з власної ініціативи виконавче провадження поновила, що свідчить про протиправні дії останньої.

В подальшому, не зважаючи на її неодноразові скарги, працівники Відділу ДВС продовжують нехтувати своїми обов`язками, дії, які вчинено державним виконавцем, не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», ним не використано всіх можливих заходів для виконання рішення суду. Державний виконавець своїми діями знехтував принципи, якими повинен керуватися під час виконання своїх прямих обов`язків, не захистив інтереси дитини та порушив саму суть інституції державної виконавчої служби, яка полягає у примусовому виконанні судових рішень.

Рішення суду не виконано, дитина перебуває у ОСОБА_2 , вона позбавлена можливості бачитись з дочкою, що призвело її до відчаю, моральних страждань, вона не може нормально працювати, виконувати належним чином покладену на неї роботу, всі її думки зводяться до одного, як її дитина. Все навколо нагадує їй про дочку, вона хвилюється чи дитина її не забула, як з нею поводяться, дівчинка позбавлена щоденної материнської ласки і турботи. Вона постійно живе в страху, адже тривалий час дитину ніхто не бачив. Вказані душевні страждання є тривалими у часі, тривають й до тепер. Вона також вимушена звертатися зі скаргами щодо невиконання рішення суду та зверталася за кризовою підтримкою на цілодобову онлайн лінію довіри.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Держави Україна в особі Державної виконавчої служби України, Відділу ДВС на користь ОСОБА_1 моральну (немайнову) шкоду в сумі 100000 грн.

В апеляційній скарзі представник Відділу ДВС, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, у відповідності до вимог ЦПК України, вирішити питання розподілу судових витрат.

На його думку, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження протиправності дій посадових осіб Відділу, яким може бути відповідне судове рішення. Єдиним посиланням позивачки є те, що державний виконавець не забезпечив повноцінного виконання рішення суду, не застосував усіх необхідних для цього дій, хоча у позовній заяві не заперечувалось, що було здійснено 12 виїздів для виконання рішення суду. Також, вважає помилковим посилання суду на те, що державний виконавець безпідставно повідомляв перед кожним виїздом батька дитини, що унеможливило виконання судового рішення, оскільки надсилання вимоги виконавця передбачено чинним законодавством. Окрім того, категорія рішень немайнового характеру не може бути виконана без участі боржника, а з огляду на те, що до виконання рішення залучаються інші органи (органи поліції та органи опіки і піклування), стягувач, то необхідно визначати дату та час проведення виконавчих дій. Вважає, що неповідомлення боржника про дату та час виконавчих дій є порушенням засад виконавчого провадження та прав сторін, визначених ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, вказав, що заявлений ОСОБА_1 розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості (не є співмірним до порушення), у справі відсутні докази, які б вказували на те, в чому полягає спричинена моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її заподіяні. Отже вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів заподіяння моральної шкоди та обґрунтування розміру компенсації такої шкоди.

На думку представника Відділу ДВС, при вирішенні спору суд не дослідив норми законодавства, які регулюють порядок виконання судового рішення немайнового характеру, не врахував відсутність можливості здійснення державним виконавцем впливу на поліцію та повідомлення виконавцем правоохоронних органів. Зокрема, відповідно до даних ЄДРСР ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07.12.2020 у справі №279/4132/20 призначено розгляд справи на підставі обвинувального акту відносно відповідача, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України. Також, ухвалою цього суду від 22.01.2021 у справі №279/6386/20 задоволено подання державного виконавця Відділу ДВС про оголошення розшуку дитини сторін у справі.

Окрім того, зауважив, що ОСОБА_1 при зверненні до суду із позовною заявою не сплачено судовий збір в сумі 2270 грн, проте суд першої інстанції не вирішив питання про залишення позовної заяви без руху.

У відзиві ОСОБА_1 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та обґрунтованість доводів її позовної заяви. Крім того, зазначила, що за її скаргою на дії державного виконавця Відділу ДВС щодо повідомлення боржника про час та дату виконавчих дій, у телефонному режимі керівником органу ДВС її повідомлено, що надалі державний виконавець не буде надсилати такі повідомлення. Вважає, що заявлена сума відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, оскільки її моральні страждання продовжуються протягом двох років, і судове рішення не виконане.

У додаткових поясненнях представник Відділу ДВС вказав, що 15.04.2021 під час розшукової операції працівниками Коростенського РУП встановлено місцезнаходження дитини, яку в той же день повернуто матері, а 19.04.2021 виконавче провадження закрито у зв`язку з виконанням. Також вказав, що позивачка не обґрунтувала вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, не вказала як тривале виконання рішення суду позначилось на стані її здоров`я, не надала доказів погіршення стану здоров`я і як це пов`язано з діями державного виконавця.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, регламентовано у ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 цієї статті за такими рішеннями виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 вказаного Закону (10 робочих днів після відкриття виконавчого провадження), перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Частинами 2 та 3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що в разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 64 цього Закону під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обов`язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування. За необхідності державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка ОСОБА_3 . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.03.2019 шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання їх дитини з матір`ю (а.с. 22, 23-26).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.11.2019 вирішено відібрати у батька ОСОБА_2 малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину її матері ОСОБА_1 за місцем її проживання, рішення допущено до негайного виконання (а.с. 27-31, 32-33, 35-44).

На виконання вказаного рішення суду ОСОБА_1 отримала виконавчий лист (а.с. 107), який пред`явила до примусового виконання до Відділу ДВС. 29.11.2019 відкрито виконавче провадження № 60750537, боржником, за яким є ОСОБА_2 . Державним виконавцем здійснювались заходи щодо виконання рішення суду про відібрання дитини у батька та повернення матері ОСОБА_1 , зокрема: направлялись вимоги із зазначенням дати та часу проведення виконавчих дій, залучались працівники органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій, здійснювалися неодноразові виїзди на місце проживання боржника, накладався штраф на боржника, зупинялось та в подальшому поновлювалось виконавче провадження, виконавцем направлено вимогу до Коростенського ВП про внесення до відповідного реєстру повідомлення про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, направлені подання до суду про оголошення розшуку дитини та примусове проникнення до житла, при цьому рішення суду так і не виконано.

Окрім того, позивачка у справі, зверталася до суду зі скаргою на рішення державного виконавця (щодо закінчення виконавчого провадження), зверталась зі скаргою до Міністерства юстиції України щодо незаконних дій посадових осіб ДВС (а.с.49-66).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не застосовано всіх необхідних дій задля виконання рішення суду про негайне відібрання дитини, що призвело до тривалого його невиконання та спричинило позивачці душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, зміни у її життєвих стосунках. Остання, оскаржуючи дії та бездіяльність Відділу ДВС, витрачала свій час, що також негативно вплинуло на її емоційний стан.

Зокрема, суд зазначив, що допускаючи під час проведення виконавчих дій вчинення боржником неправомірних дій, за які передбачена адміністративна (ст.173 КУпАП) та кримінальна відповідальність (ст.382 КК), державний виконавець не вимагав від поліцейських вчинення усіх можливих дій з метою припинення правопорушень та виконання судового рішення відібрання у боржника малолітньої дитини, повернення її матері (стягувачу), захищаючи при цьому інтереси дитини. Надсилаючи боржнику письмові вимоги щодо дати та часу проведення виконавчих дій, спрямованих на примусове відібрання дитини, виконавець в такий спосіб унеможливлював виконання судового рішення, як наслідок рішення суду про негайне відібрання дитини є невиконаним.

При цьому, суд послався на положення Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом МЮУ від 02.04.2012 №512/5, які не визначають обов`язку державного виконавця перед вчиненням виконавчих дій, зокрема відібрання дитини, письмово повідомляти боржника про час та дату виконавчих дій, а визначено лише обов`язок виконавця повідомляти боржника про початок виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, оскільки такий висновок суду відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, узгоджується з наданими сторонами доказами. При вирішенні спору суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин також практику ЄСПЛ, на яку послався у своєму рішенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження протиправності дій посадових осіб Відділу ДВС, яким, на думку відповідача, може бути відповідне судове рішення, є безпідставними, враховуючи таке.

Згідно п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Чинне законодавство не вимагає обов`язкову наявність судового рішення про визнання рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця протиправними. Доведенню у даній справі позивачем підлягали невідповідність рішення, дії чи бездіяльності Відділу ДВС чи його посадової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта та факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди.

Обставини щодо допущення відповідачем неправомірної бездіяльності та протиправності рішень під час виконання судового рішення встановлені наданою позивачкою до позовної заяви копією постанови начальника Відділу ДВС про скасування процесуального документу державного виконавця цього Відділу ДВС від 30.01.2020 та постановою про перевірку виконавчого провадження №60750537 від 30.01.2020 (а.с. 49, 57-63).

Зокрема, як вбачається зі змісту цих документів під час перевірки виконавчого провадження за наслідками скарги ОСОБА_1 від 24.01.2020 (а.с. 50-56) начальником Відділу ДВС встановлено, що виконавчі дії державним виконавцем проводились з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та прийняте рішення про закінчення виконавчого провадження від 17.01.2020 є упередженим, оскільки всі заходи щодо процесуального виконання рішень вчинено не в повному обсязі та недостатньо ефективно.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо помилкового надсилання державним виконавцем боржнику письмових вимог щодо дати та часу проведення виконавчих дій, спрямованих на примусове відібрання дитини, оскільки такі дії унеможливлювали виконання судового рішення. При цьому суд першої інстанції правильно послався на норми чинного законодавства, які не визначають обов`язку державного виконавця перед вчиненням виконавчих дій про негайне виконання рішення суду, зокрема відібрання дитини, письмово повідомляти боржника про час та дату виконавчих дій, а визначають лише обов`язок виконавця повідомляти боржника про початок виконавчого провадження.

Зокрема ч. ч. 2, 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено надсилання одноразово такої вимоги про виконання рішення протягом трьох днів у разі його невиконання без поважних причин з одночасним винесенням постанови про накладення на боржника штрафу та попередженням про кримінальну відповідальність. У подальшому у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, неодноразове повідомлення боржника про дату та час проведення виконавчих дій у даному випадку нівелює сенс виконання рішення про відібрання дитини, яке підлягало негайному виконанню, оскільки, як свідчать матеріали справи, і це не заперечувалось державним виконавцем, під час виходів останнього разом зі стягувачем та іншими органами відповідно до надісланих попередньо повідомлень дитина була відсутня за місцем проживання боржника (а.с. 101-103). Тобто, такі дії державного виконавця надавали можливість боржнику переховувати дитину протягом тривалого часу, що потягло невиконання рішення суду, яке підлягало негайному виконанню.

Окрім того, належним чином оформлені подання про оголошення розшуку дитини та про примусове проникнення до житла боржника подані державним виконавцем до суду лише у грудні 2020 року (справа №279/6386/20) та у червні 2020 року (справа №279/2649/20) відповідно, що підтверджується даними ЄДРСР.

При цьому, надана державним виконавцем постанова суду від 08.10.2020 у справі №279/4827/20, якою, згідно даних ЄДРСР, відмовлено у задоволенні подання державного виконавця Відділу ДВС про оголошення розшуку дитини, свідчить про наголошення суддею на тому, що виконавець повинен своєчасно та ефективно використовувати свої повноваження з метою виконання судового рішення з відібрання дитини з чітко встановленою методикою та тактикою його виконання, запобіганню дій з можливої протидії боржника на місці при проведенні виконавчої дії.

Слід також зазначити, що рішення суду було пов`язано із захистом прав дитини, підлягало негайному виконанню, тривале невиконання якого неминуче викликало у позивачки почуття розпачу, зневіри і приводило до моральних страждань. У даній справі право позивачки на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення відповідно до прецендентної практики Європейського суду з прав людини презюмується.

Отже позивачкою доведено, що рішеннями, діями та бездіяльністю посадових осіб Відділу ДВС при здійсненні ними своїх повноважень їй завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Посилання на відсутність вини у діях працівників Відділу ДВС є безпідставними, оскільки ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, які є спеціальними, передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у матеріалах справи доказів про погіршення стану здоров`я позивачки є також безпідставними, оскільки при відшкодуванні моральної шкоди враховуються не тільки стан здоров`я, а й тяжкість вимушених змін у житті особи, характер та глибина моральних страждань, тощо.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що заявлений ОСОБА_1 розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Зокрема, суд не врахував, що тривале невиконання рішення суду сталося також внаслідок неправомірної поведінки боржника, який ухилявся від його виконання. Тому, з урахуванням встановлених судом обставин справи, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, заявлений позивачем розмір морального відшкодування у 100000 грн є завищеним, не відповідає засадам розумності та справедливості, а також є недоведеним у такому розмірі. Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачки, у розмірі 15000 грн, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

Надані представником відповідача документи та посилання на обставини, які виникли після ухвалення рішення у даній справі, не мають правового значення для вирішення даного спору.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання даного позову до суду відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», тому доводи представника відповідача про порушення судом норм процесуального права при відкритті провадження у справі є помилковими.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду щодо наявності підстав для відшкодування шкоди не впливають.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Коростенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 січня 2021 року змінити, зменшивши суму стягнення з 100 000 грн до 15 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 29 квітня 2021 року.