ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1847/20 Номер провадження 22-ц/814/1952/21Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л. В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одринської Т.В.,

суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління (далі - ГУ) Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 , в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру в Полтавській області від 19 вересня 2017 року № 7553-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва»; припинити право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0091 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, відомості про державну реєстрацію якої внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 грудня 2017 року за № 24024374 та зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0091 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, у власність Держави в особі ГУ Держгеокадастру в Полтавській області.

В обґрунтування позову зазначено, що надання ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, яка знаходиться у заплаві річки Коломак, суперечить нормам законодавства, адже спірна земельна ділянка є землями водного фонду України, що в свою чергу унеможливлює передання даних земель у приватну власність.

Також позивачем зазначено, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах заплави річки ОСОБА_2 , а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29 червня 2021 року позовні вимоги Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, повернення земельної ділянки задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру в Полтавській області від 19 вересня 2017 року № 9553-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва».

Припинено право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0091 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, відомості про державну реєстрацію якої внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 грудня 2017 року за № 24024374.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0091 площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, у власність Держави в особі ГУ Держгеокадастру в Полтавській області.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру в Полтавській області на користь прокуратури Полтавської області понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 6306,00 грн, тобто по 3153,00 грн з кожного.

З рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на винесення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким залишити без задоволення позовні вимоги позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у висновку експерта за результатами проведення комплексної земельно-технічної та з питань землеустрою експертизи зазначено, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 розташована поза межами нормативних розмірів прибережної захисної смуги річки Коломак, визначених статтею 60 Земельного кодексу (далі - ЗК) України та статті 88 Водного кодексу (далі - ВК) України, тобто поза межами земель водного фонду України. Також скаржником зазначено, що при формуванні кінцевих висновків експерти послались на викривлені вихідні дані, що були надані прокурором. При проведенні комплексної експертизи експертами не запитувалась будь-яка містобудівна документація.

Внаслідок невиконання державою своїх обов`язків по оприлюдненню прийнятих рішень і їх належній реєстрації, при розробці технічної документації на спірну земельну ділянку, що була в подальшому виділена ОСОБА_1 інженер-землевпорядник, що виготовляв технічну документацію, не знав та не міг знати про нібито існування охоронної зони у місці розташування земельної ділянки через не проведення державної реєстрації обмежень у використанні земельної ділянки. По цій же причині не була врахована і не могла бути врахована при видачі оскаржуваного наказу.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області просило апеляційну скаргу задовольнити, а рішення районного суду скасувати, в позові відмовити.

Керівник Полтавської окружної прокуратури Полтавської області у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення районного суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 вересня 2017 року ГУ Держгеокадастру в Полтавській області прийнято наказ №9553-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва».

Згідно інформації № 214111919 від 26 червня 2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 грудня 2017 року внесено запис № 24024374 про реєстрацію об`єкта нерухомого майна № 240, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0091 площею 0,12 га для індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що вказана земельна ділянка, розташована в заплаві річки Коломак, тому належить до земель водного фонду, що унеможливлює її виділ у приватну власність, особливо, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва. Тому, прийшов до висновку про задоволення позову поданого прокурором в інтересах держави.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

Частиною першою статті 58 Земельного кодексу України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок. Пунктом д частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду.

Згідно з ст.1 Водного кодексу України, заплавні землі - прибережна територія, що може бути затоплена чи підтоплена під час повені (паводка);

Відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 р. № 486, до складу водоохоронних зон обов`язково входять заплава річки, перша надзаплавна тераса, бровки і круті схили берегів, а також прилеглі балки та яри.

Частинами 5, 7 ст. 80 ВК України передбачено, що з метою охорони водності малих річок забороняється розорювати заплавні землі та застосовувати на них засоби хімізації та надавати земельні ділянки у заплавах річок під будь-яке будівництво (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд), а також для садівництва та городництва.

Суд першої інстанції вірно встановив, що спірна земельна ділянка розташована в заплавних землях. Доказом розташування земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0091 в заплавних землях, підтверджується Висновком експертів Київського науково дослідного інституту судових експертиз за № 29639/18-41/24238 -24272/19-41 від 04.09.2019 року, відповідно до якого, земельна ділянка, яка є предметом спору у даній справі, розташована в заплаві річки Коломак. Надання вказаної земельної ділянки для ведення садівництва та особистого селянського господарства, суперечить приписам статті 80 Водного кодексу України /т.1 а.с. 59-84/.

Вказана експертиза проведена під час досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000088, зареєстрованого в ЄРДР 18.05.2017 року, за ознаками ч.1 ст.364 КК України / 2001 року/.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що вказаний експертний висновок є неналежним доказом, оскільки він був наданий у ході досудового розслідування у кримінальній справі, колегія суддів вважає необґрунтованими за наступних підстав.

Проведення судових експертиз під час розгляду справ в порядку цивільного судочинства врегульовано статтями 103-106 ЦПК України, якими встановлено певні вимоги до висновку експерта та необхідність в обов`язковому порядку попередження експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, в силу яких висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 102 ЦПК України висновок експерта- докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства та Закону України «Про судову експертизу».

За таких обставин, оскільки зазначений висновок комплексної земельно технічної експертизи та з питань землеутрою, проведеної в кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування в цивільній справі, а відповідач та його представник не заявляли клопотання про проведення експертизи в цивільній справі, колегія суддів враховує вказаний експертний висновок та оцінює його разом з іншими доказами у справі.

Окрім того, доказом місця розташування спірної земельної ділянки в заплавних землях є лист Полтавського обласного управління водних ресурсів за № 01-2/1084 від 29 вересня 2017 року, відповідно до якого спірна земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0091 розміщена за межами території міста Полтави / мікрорайону селища Лісок), в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак.

Відповідно до листа Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за №868 від 21 вересня 2017 року, згідно матеріалів «Перерозподіл земель між землеволодільцями та землекористувачами на території Ковалівської сільської ради народних депутатів Полтавського району Полтавської області / радгосп технікум ім. Макаренка) від 1992 року ( картографічних матеріалів) земельні ділянки, до яких входить земельна ділянка, виділена ОСОБА_1 , відноситься до заболочених сіножатей та знаходяться місцями болота ( землі водного фонду). Таким чином, встановивши, що спірна земельна ділянка знаходиться в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак, наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про надання вказаної земельної ділянки для ведення садівництва та особистого селянського господарства, суперечить приписам статті 80 Водного кодексу України, тому є незаконним та підлягає скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню у власність держави.

Відповідно до документації, підготовленої Регіональним офісом водних ресурсів у Полтавській області «Нанесення на геодезичні матеріали зон затоплення заплави р. Коломак по матеріалам «Визначення зон можливого затоплення в межах міста Полтава та Полтавського району Полтавської області», земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0091 знаходиться між розрахунковими створами АДРЕСА_1 і №8 в правобережній заплаві річки Коломак. Методом інтерполяції між цими створами нанесені зони затоплення різних забезпеченостей. По результатам виконаних робіт встановлено, що затоплення вказаної земельної ділянки спостерігається при рівні 1, 5, 10, 25 та 50% забезпеченості.

Рівні води певної забезпеченості визначені РОВР у відповідності до пункту 4.27 «СНиП 2.01.14-83» від 01 липня 1984 року в залежності від гідравлічних та морфологічних властивостей русла річки.

Наведені факти свідчать, що спірна земельна ділянка топиться в середньому раз в 2-4 роки (50% та 25% забезпеченості відповідно).

Доводи ОСОБА_1 про те, що відомості про те, що спірна земельна ділянка віднесена до прибережної захисної смуги, не було внесено до Державного земельного кадастру, тому дії ГУ Держгеокадастру у Полтавській області при вирішенні питання про виділ йому спірної земельної ділянки, є правомірними, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами Земельного та Водного кодексів України. Згідно статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60, 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво тощо.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися (частина четверта статті 88 ВК України).

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу) надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природнього середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2004 року за № 1470/10069, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони.

Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони, визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 469/1393/16-ц (провадження 14-71цс18).

Статтею 117 ВК Української РСР передбачено, що усі води (водні об`єкти) підлягають охороні від забруднення, засмічення і вичерпання, які можуть заподіяти шкоду здоров`ю населення, а також призвести до зменшення рибних запасів, погіршення умов водопостачання та інших несприятливих явищ внаслідок зміни фізичних, хімічних, біологічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод.

З цією метою відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР можуть встановлюватися водоохоронні зони (смуги).

На підставі положень постанови Ради Міністрів УРСР від 6 вересня 1977 року № 462 «Про затвердження Положення про водоохоронні зони малих річок і водойм Української РСР» (ЗП УРСР, 1977 р., №9, ст. 89) виготовлено документацію «Техническая документация по установлению водоохранных зон и прибрежных полос малых рек и водоемов Полтавского района, Полтавской области» 1981 року. У вказаній документації, в т.ч. в «Книга 2. Графические материалы» міститься план землекористування колгоспу «імені Макаренка».

Вивченням вказаного плану встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0091 знаходиться в водоохоронній зоні річки Коломак.

Колегія суддів погоджується із висновку суду першої інстанції, що відповідно до вимог законодавства, чинних на момент розробки «Техническая документация по установлению водоохранных зон и прибрежных полос малых рек и водоемов Полтавского района, Полтавской области» 1981 року є документом, який підтверджує наявність встановленої водоохоронної зони річки Коломак.

Вказана документація затверджена рішенням Полтавської районної ради народних депутатів №338 від 31 липня 1981 року «Про затвердження технічної документації становлення водоохоронних зон та прибережних смуг малих річок і водойм» (у відповідності до вимог чинного на момент прийняття рішення законодавства) доведена до відому населення і всіх зацікавлених організацій, є чинною і ніким не оскаржена.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка у заплаві річки ОСОБА_1 не могла передаватись у власність громадянину для індивідуального садівництва, оскільки є землями на яких діє обмежений режим використання.

Надання ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, яка знаходиться у заплаві річки ОСОБА_2 , суперечить нормам статті 80 ВК України.

Також, правильним є висновок суду першої інстарнції, що наказ ГУ Держгеокадастру в Полтавській області № 9553-СГ від 19 вересня 2017 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва» суперечать вимогам Закону, тому є підстави для визнання його незаконним та скасуванню і поверненню земельної ділянки державі.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що позбавлення права власності на спірну земельну ділянку є протиправним втручанням держави в право на мирне володіння майном, враховуючи наступне.

Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті14,19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Відповідно до листа Полтавського обласного управління водних ресурсів від 29.09.2017 року № 01-2/1084, проекти землеустрою, щодо відведення чи надання у користування юридичним чи фізичним особам земельних ділянок, у тому числі земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0091, на розгляд та погодження, як це передбачено розділом 3 статті 186-1 Земельного кодексу України, до Полтавського обласного водресурсів чи інших органів водного господарства, не подавалися. Усі 26 земельних ділянки, в тому числі земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0091, розміщені в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак.

ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, мав би знати про те, що ділянка має ознаки земель водного фонду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого Протоколу.

Щодо доводів ОСОБА_1 про стягнення з нього судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей12,22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19), від 12 лютого 2020 року у справі№ 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19).

З матеріалів справи вбачається, що даний цивільний позов було подано Першим заступником керівника Полтавської місцевої прокуратури не з метою захисту порушених прав ОСОБА_1 , а в інтересах держави.

Відтак, зазначена справа не пов`язана із захистом порушених прав скаржника саме як учасника бойових дій, а позов пред`явлений прокурором в інтересах держави, тому суд першої інстанції правильно розподілив судові витрати, стягнувши із ОСОБА_1 понесені прокурором судові витрати по сплаті судового збору.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, - підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів. У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.12.2021.

Головуючий суддя : Т.В. Одринська

Судді: О.О. Панченко

В.П. Пікуль