Апеляційне провадження № 22-ц/824/9280/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 вересня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 369/7602/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В., за участю секретаря судового засідання Ткаченко Ю.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого 18 березня 2021 року в приміщенні суду під головуванням судді Усатова Д.Д., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з відповідачем з 24.10.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Протягом останніх двох років сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Фактично подружні відносини припинилися з квітня 2019 року. З цього часу спільне господарство не велося, сторони жили в різних помешканнях.

Як на основну причину розпаду сім`ї вказував на різницю характерів, відсутність почуттів взаємної поваги та любові. За таких обставин вважав, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам.

Вказував, що після розірвання шлюбу спільна неповнолітня дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде проживати з матір`ю.

З огляду на викладене, просив шлюб між сторонами розірвати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року позовні вимоги задоволено. Шлюб між сторонами розірвано. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду відповідач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати, винести окрему ухвалу представнику позивача, позовну заяву про розірвання шлюбу визнати нікчемною.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду було ухвалено на підставі сфальшованих і неправдивих фактів. А справжньою причиною розлучення була поява у позивача коханки-аферистки.

До того ж протягом березня-жовтня 2019 року вони вели спільне господарство, оскільки отримували кредити на покупку автомобілів та будували птахоферму в Одеській області.

10 листопада 2019 року після п`яти років спільного життя вони взяли добровільний церковний шлюб.

Представник позивача в позовній заяві наводила недостовірну інформацію, що спонукало її просити про винесення окремої ухвалу про представнику позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просила рішення суду першої інстанції скасувати, визнати позовну заяву нікчемною.

Позивач ОСОБА_1 та його представник Кравченко В.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили судове рішення залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно свідоцтва про шлюб (повторно) серія НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, 26.10.2014 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , актовий запис № 29.

Також, встановлено, що у сторін є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 видане Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), від 19.06.2020 року, актовий запис № 288 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки, взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є подружжям, проте один із них наполягає на розірванні шлюбу.

Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

У позовній заяві позивач зазначав, що спільне життя з відповідачем не складається через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства.

Доводи апеляційної скарги про те, що в 2019 році сторони проживали як подружжя, вели спільне господарство не можуть бути підставами для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, оскільки, встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також врахувавши відсутність майнового спору, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Вирішуючи вимогу відповідача про постановлення окремої ухвали за наслідками виявлення зловживання представником позивача - адвокатом Кравченко В.В. процесуальних прав, то вона не підлягає задоволенню.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Посилання відповідача на той факт, що представник позивача сфальшувала документи, вводить в оману суддів, свідомо надає недостовірні факти є безпідставними. А звертаючись з клопотанням про виправлення описок в позовній заяві про розірвання шлюбу, представник позивача скористалася своїм правом передбаченим ст. 182 ЦПК України. До того ж вказане клопотання від 23.09.2020 не стосувалося зміни підстав або предмета позову, не змінювало позовних вимог.

Таким чином, увказаному випадку суд апеляційної інстанції не встановив порушень законодавства, які б з необхідністю потягли за собою постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 06 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: