Справа № 464/4150/18 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/2031/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кошти у розмірі 42 500 доларів США, які зобов`язалася повернути до 17 жовтня 2015 року. Стверджує, що відповідач коштів не повернула, а на вимоги про їх повернення не реагує. Зазначає, що в договорі позики визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, тому сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. На момент подання позову згідно курсу НБУ 1 долар США дорівнює 26.47 грн., відтак суму боргу в гривнях на день подання позовної заяви складає 1 124 975,00 грн. Вважає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Оскільки з 17 жовтня 2015 року по 20 липня 2018 року пройшло 1006 днів, тому загальна сума 3% річних становить 93018,48 грн., а загальний розмір пені за час прострочення виконання зобов`язання становить 496 699,56 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики в розмірі 1124975,00 грн., 93 018,48 грн. три відсотки річних, 496 699, 56 грн. пені за час прострочення, а всього 1714693,00 грн. та судові витрати у розмірі 8 810,00 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики в розмірі 1 124 975,00 грн., три відсотки річних в розмірі 93 018,48 грн., пеню в розмірі 496 699, 56 грн., а всього 1 714 693,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт стверджує, що боргова розписка написана під тиском, жодних коштів у громадянина ОСОБА_3 вона не позичала, а навпаки, стала жертвою шахрайських дій, у зв`язку з чим звернулася із заявою до поліції, внаслідок чого Франківським ВП міста Львова ГУНП відкрито кримінальне провадження № 0003143 та проводиться досудове розслідування. Зазначає, що кошти ОСОБА_3 фактично повинен повернути ОСОБА_5 , який увійшов до неї в довіру і під приводом необхідності отримання коштів для ведення спільного бізнесу, запропонував передати ОСОБА_3 у заставу квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, в результаті чого між нею та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року визнано недійним. Вказує, що ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом лише після ухвалення Сихівським районним судом м. Львова рішення від 06 серпня 2018 року, що, на її думку, підтверджує викладені нею обставини. Вважає, що суд, визнавши явку позивача в судове засідання обов`язковою, неправомірно вирішив проводити розгляд справи у його відсутності, що призвело до невірного встановлення обставин, що мають значення для справи. Крім того, суд відмовив у витребуванні матеріалів кримінального провадження, які підтверджують, як і сама розписка, те, що кошти бралися для ОСОБА_7 . Наголошує, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, однак у розписці відсутні дата, час та умови отримання коштів, а лише вказана дата їх повернення, а написання в розписці про те, що кошти беруться для ОСОБА_7 , свідчить про те, що у неї відсутні боргові зобов`язання перед позивачем. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, що безспірно підтверджується борговою розпискою, однак відповідач взятих на себе зобов`язань належним чином не виконала та не повернула позичені кошти, у зв`язку з чим прострочила виконання грошового зобов`язання, що є підставою для стягнення з неї суми боргу, а також трьох відсотків річних від простроченої суми та пені.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 , 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який, встановивши фактичні обставини справи, дійшов до вірного та обґрунтованого висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 позичила (взяла) в ОСОБА_3 кошти в сумі 42500 доларів США, які зобов`язалася повернути до 17 жовтня 2015 року.

Написання боргової розписки вищезазначеного змісту та отримання коштів заперечувалося ОСОБА_1 , щодо написання розписки апелянт зазначила і в доводах апеляційної скарги.

Стверджуючи про те, що розписку вона не писала і не підписувала, ОСОБА_1 зверталася до суду першої інстанції з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, мотивуючи його тим, що рукописний текст в розписці виконаний іншою особою, а підпис в розписці також їй не належить.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 17 грудня 2019 року призначено в даній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.

16 січня 2020 року судовий експерт Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Савчук Олена Юріївна звернулася до суду з клопотанням про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 17 грудня 2019 року, а саме, оригіналу розписки, довільних зразків почерку та підписів ОСОБА_1 в оригіналах документів, що не мають відношення до даної справи та за часом виконання максимально наближені до часу виконання досліджуваної розписки та експериментальних зразків її почерку та підписів.

З метою отримання вільних та експериментальних зразків почерку ОСОБА_1 , вона неодноразово викликалася до суду, судом першої інстанції призначалися судові засідання, однак відповідач не з`являлася в судові засідання.

19 березня 2020 року матеріали цивільної справи повернуто до суду першої інстанції з повідомленням про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з ненаданням в розпорядження експерта додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи.

З огляду на те, що документи, які просила надати експертна установа, могли бути подані експерту лише ОСОБА_1 , а ніким іншим, неподання нею витребовуваних експертною установою документів є ухиленням від участі в експертизі,і з огляду на те, що експертиза має значення саме для ОСОБА_1 , яка заперечувала написання та підписання розписки, у суду наявні підстави для відмови у визнанні того факту, що розписку писала не ОСОБА_1 і її не підписувала.

Слід зазначити, що позивач ОСОБА_3 надав оригінал розписки для проведення експертизи, що свідчить про те, що він не ухилявся від проведення експертизи.

Оригінал розписки ОСОБА_3 надав і суду апеляційної інстанції, а також надав оригінал розписки для її огляду і суду апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , її представник не зверталися з клопотанням про проведення судової почеркознавчої експертизи.

А відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про безпідставність доводів апелянта про те, що вона не писала і не підписувала боргову розписку, такі доводи апелянта, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема, і висновком судової почеркознавчої експертизи.

З апеляційної скарги ОСОБА_1 , з пояснень представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції вбачається, що зазначену у розписці суму коштів в розмірі 42500.00 дол. США ОСОБА_1 позичила (взяла) у ОСОБА_3 для ОСОБА_7 , а тому такі не підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Такі доводи апелянта, її представника не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про стягнення позичених коштів саме з ОСОБА_1 , оскільки мета отримання коштів в позику не має жодного юридичного значення, і не покладає обов`язку на особу, для якої позичалися кошти, повернення нею цих коштів, оскільки зобов`язання за борговою розпискою виникли саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З огляду на наявність у ОСОБА_3 оригіналу розписки, враховуючи те, що відповідачем, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення нею ОСОБА_3 частково чи повністю коштів за договором позики, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала та коштів не повернула, що є підставою для стягнення з неї на користь позивача 42500 доларів США, що на день звернення до суду з позовними вимогами еквівалентно 1 124 975,00 грн.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановлених судом обставин, зокрема, що борговою розпискою безпосередньо підтверджується отримання ОСОБА_1 в позику коштів в сумі 42 500 доларів США, що на момент звернення позивача до суду еквівалентно по курсу НБУ 1 124 975,00 грн., передані їй ОСОБА_3 , які нею не повернуті у зазначений в розписці строк, що є підставою для стягнення позичених коштів, трьох відсотків річних і пені.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З проведеного позивачем в позовній заяві розрахунку заборгованості вбачається, що крім основного боргу за договором позики в розмірі 1 124 975,00 грн., у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 93 018,48 грн., що становить 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи, що позивачем здійснено розрахунок належних йому 3 % річних від простроченої суми, який відповідає вимогам законодавства, відповідачем розрахунок, наданий позивачем, не спростований, іншого розрахунку трьох відсотків річних ОСОБА_1 не надала, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 93 018,48 грн., що становить 3% річних від простроченої суми.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_3 , крім заборгованості за договором позики та 3% річних від простроченої суми просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 496 699,56 грн. пені за час прострочення виконання зобов`язання.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позивач просить стягнути пеню в розмірі 496 699,56 грн. за весь період прострочення грошового зобов`язання, починаючи з 18 жовтня 2015 року по 20 липня 2018 року, виходячи з суми основного боргу в розмірі 1 124 975,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не спростовано розрахунок пені за час прострочення виконання грошового зобов`язання, тому позовна вимога про стягнення з неї на користь позивача 496 699,56 грн. пені підлягає до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18) висловила думку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню, застосовувати штрафні санкції, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України.

З боргової розписки вбачається, що договір позики укладено на строк до 17 жовтня 2015 року.

З врахуванням вищезазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, нарахування позивачем пені після 17 жовтня 2015 року, тобто, поза межами строку дії договору позики, суперечить правовій позиції Верховного Суду, а відтак в цій частині вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь пені в розмірі 496 699.56 грн., то на підставі п. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6255.10 грн. судового збору.

Відповідно п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року сплату судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 відстрочено до ухвалення судового рішення відтак, з ОСОБА_1 підлягає до стягнення в дохід держави 9382.65 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пені в розмірі 496 699.56 грн. скасувати та ухвалити в цій частині вимог постанову, якою у задоволенні цієї позовної вимоги відмовити.

Рішення суду в частині визначення розміру всієї суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 змінити, зменшивши розмір цієї суми з 1 714 693.00 грн. до 1 217 993.44 грн.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 змінити, зменшивши розмір судового збору з 8810 грн. до 6255.10 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 9382.65 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03.09.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.