ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/74/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/2441/18 Категорія: 310020000 Євтушенко Б. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Бородійчука В. Г., Єльцова В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року, постановленого під головуванням судді Євтушенко Б.В. у залі Канівського міськрайонного суду Черкаської області 11 листопада 2020 року, повний текст рішення виготовлений 13.11.2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей, -

в с т а н о в и в :

13 листопада 2018 року позивачОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що вона з відповідачем ОСОБА_2 27.01.2009 року зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27.10.2017 року.

Від шлюбу мають двох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В позовній заяві вказується, що згоди щодо розміру аліментів між сторонами не досягнуто, добровільно відповідач ОСОБА_2 аліменти не сплачує, хоча має такий обов`язок. ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача аліменти на утримання двох дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття.

Заочним рішенням Канівськогоміськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу ( заробітку), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.11.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

ОСОБА_2 подано заяву про перегляд заочного рішення суду, яку частково задоволено ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 вересня 2020 року, заочне рішення суду від 17.01. 2019 року скасовано, призначено до розгляду справу про стягнення аліментів.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 (однієї третьої) заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.11.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення суду в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 скаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу, через суд першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що не згоден із рішенням суду в частині розміру стягнутих аліментів на утримання дітей.

Скаржник вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, а також порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначається, що при винесенні рішення судом застосовано правові висновки Верховного Суду, однак, як вбачається із застосованих висновків, суд безпосередньо постанови ВС не досліджував, відтак невірно застосував висновки безпосередньо до даної справи. Скаржник вказує, що суд, посилаючись на належність позивачу визначення способу стягнення, керувався Постановою ВС/КЦС по справі № 490/4522/16-ц від 04.07. 2018 року. Саме на дану постанову посилався відповідач у відзиві на позовну заяву, оскільки Верховним Судом зроблено правовий висновок, що суд не вправі самостійно визначати спосіб стягнення та розмір аліментів, а суд має діяти відповідно до закону, доказів, обставин справи, позовних вимог та заяв від учасників справи. У зазначеній справі Верховний Суд скасував рішення апеляційного суду, враховуючи відсутність в матеріалах справи заяв від сторін по справі про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, та відсутність доказів погіршення матеріального становища відповідача.

Тому скаржник вважає, що Канівський міськрайонний суд невірно застосував визначений висновок Верховного Суду, оскільки в матеріалах справи, що розглядається є заява відповідача та належні докази відсутності майнового стану.

Скаржник вказує, що судом першої інстанції невірно застосовано Постанову Верховного Суду по справі № 237/1183/17 від 14.03. 2019 року стосовно зміни дати, з якої слід розпочати стягнення аліментів. В зазначеній постанові апеляційний суд не змінював дати лише з тої підстави, що при винесенні рішення судом першої інстанції було допущено описку в трактуванні закону, відтак були відсутні підстави для зміни дати.

ОСОБА_2 вважає, що Канівським міськрайонним судом не надано аргументів та мотивів стосовно відхилення клопотання про зміну дати початку стягнення з відповідача аліментів не з дня пред`явлення позову, а з дня набрання рішенням законної сили.

У скарзі скаржник посилається на те, що судом першої інстанції невірно застосовано практику ЄСПЛ, Конвенцію ООН про права дитини, Закон України « Про охорону дитинства» та положення Конституції України, оскільки з наявних матеріалів справи та доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не має доходу, не отримує жодної допомоги , відтак аліменти в частці від доходу братимуться з середнього заробітку по місцевості. Третина середнього заробітку по місцевості, на момент винесення рішення становить 2 561 грн., що є меншим від тої суми, яку відповідач просив суд стягувати з нього в твердій грошовій сумі, а саме 3 000 грн.

Скаржник вважає, судом першої інстанції порушено умови змагальності сторін, надання доказів та доказування, процесуальних строків, розгляду справи, та не враховано, що жодним законом та постановою Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду прямо не забороняється виносити рішення про зміну способу стягнення та розміру аліментів за клопотанням платника аліментів.

В рішенні суду зазначено, що даний спір є спором присудження аліментів, а не про зміну розміру аліментів, не враховано судом, що фактично первісне рішення мало законну силу, та виконувалося майже як два роки, не маючи на те законних підстав, вказує скаржник.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що 17.01. 2019 року по даній справі було винесено заочне рішення про стягнення аліментів. Враховуючи тривалий час розгляду справи, а саме : два роки, без поважних на те причин, продовження розгляду справи фактично є оскарженням первісного рішення, а розгляд справи по суті є новим розглядом справи, що відповідає вимогам нового розгляду справи за нововиявленими обставинами, оскільки всі обставини станом на сьогоднішній день є відмінними від тих, які зазначені в позовній заяві від 13. 11. 2018 року.

ОСОБА_2 вказує, що він має передбачене законом право клопотати про зміну умов стягнення аліментів, а самі клопотання відповідача можливо розцінювати, як окремий чи зустрічний позов. Скаржник зазначає, що в рішенні від 11.11.2020 року зроблено посилання на недопустимі докази, а саме відповідь на відзив підписана неналежною особою, та додатки до неї, які не завірені, та не відповідають вимогам ЦПК України. ОСОБА_2 вважає, що отримані документи не відповідають вимогам ст. 179 ЦПК України, зокрема, відповідь на відзив подана ОСОБА_5 не містить жодних пояснень, міркувань, аргументів, заперечень, мотивів та власне доказів, відповідь на відзив підписана неналежною особою, копії додатків до відповіді на відзив не посвідчені, не наведено підстав для задоволення позовних вимог.

Також ОСОБА_2 не погоджується із тим, суд при винесенні рішення послався, як на доказ, на довідку Голови квартального комітету № 10 від 23. 09. 2020 року, оскільки він вважає, що довідка не є належним доказом, так як містить письмові свідчення третіх осіб, які не є учасниками справи, а самі письмові пояснення не є належним доказом.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 вказує, що ордер серії ЧК № 149597 від 30.09.2020 року, виданий адвокатом Гончаруком А.В., не є підставою представляти інтереси ОСОБА_1 в суді та підписувати документи, чи завіряти копії документів для подання в суд, оскільки не містить інформації про виконання процесуальних дій.

Скаржник зазначає, що із самого ордеру вбачається, що ОСОБА_5 надається безоплатна правова допомога на підставі договору № 28/09/20-цс, проте в детальному описі виконаних робіт зазначено, що ОСОБА_5 отримав гонорар в розмірі 4 000 грн. вже за іншим договором № 28/09/20. Отже, в даному випадку ОСОБА_5 доручено було б використовувати ордери нового зразка, затверджені рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41 із змінами, внесеними рішенням Ради адвокатів України від 14 лютого 2020 року № 29 в «Положенні про ордер надання правничої (правової) допомоги» для відображення правдивої та достовірної інформації. ОСОБА_5 не надано сам договір про надання допомоги, погоджений з позивачем, не надано жодного документу, який посвідчує його особистість, як паспорт, посвідчення адвоката, чи хоча б копію зворотної сторони свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, із зазначенням кому саме воно видано.

На переконання скаржника ОСОБА_2 судом першої інстанції було порушено судовий процес розгляду справи, оскільки судом не було перевірено повноваження осіб, які з`явилися в судове засідання.

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги не укладався, написаний ордер ОСОБА_5 в залі суду 12. 10. 2020 року, не надає підстав бути представником в суді, а відсутність самого договору є підтвердженням відсутності цивільних взаємовідносин між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 у скарзі посилається на те, що суд першої інстанції зобов`язаний був перевірити щонайменше дві складові представництва, а саме: факт наявності повноважень на представництво інтересів ОСОБА_5 , та окремо обсяг таких повноважень, та право на звернення з відповідним процесуальним документом до відповідного суду у конкретний момент часу.

Скаржник вказує, що районним судом було прийнято шаблонне рішення, без будь-якого аналізу справи. Суд не має доказів для можливості застосування ст.181 СК України, оскільки єдиним аргументом судового врегулювання примусового стягнення з відповідача аліментів є те, що позивач не хоче бачити відповідача, а стягнення аліментів у вигляді частки від доходу аргументовано, що такий спосіб є вигідним позивачу, що в принципі протирічить предмету спору, оскільки не досліджується питання вигоди для учасників справи, а вибирається спосіб задоволення дотримання прав дітей.

Скаржник також вважає, що суд немає жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_2 має можливість виконувати будь яке рішення суду стосовно стягнення аліментів. Дане питання взагалі не обговорювалося судом, попри те, що відповідачем підтверджено доказами повну відсутність майнового стану.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі вказує, що судом невірно засновано поняття « працездатний вік», оскільки у віці 35 років, відповідач фактично був позбавлений права на працю, внаслідок незаконного звільнення та наявністю відповідного запису в трудовій книзі. На момент подання позову позивачем відповідач ОСОБА_2 мав офіційний заробіток та стабільний майновий стан, а працевлаштування за останнім місцем роботи було довго триваючим та налічувало безперервний стаж понад 10 років.

Скаржником зазначається, що в матеріалах справи містяться належні докази стосовно майнового стану відповідача ОСОБА_2 станом на сьогоднішній день. Із довідки № 168 від 26.05. 2020 року, вбачається, що з 27.04.2020 року виплати допомоги по безробіттю відповідачу взагалі припинені.

09.07. 2020 року відповідач ОСОБА_2 знявся з обліку КМФЦЗ, оскільки не отримував жодних, передбачених законом послуг, оскільки виплати були припинені, а будь які інші послуги взагалі не надавалися, починаючи з березня 2020 року, в зв`язку з карантинними обмеженнями на території України.

Відповідач ОСОБА_2 у скарзі вказує, що в судовому рішенні від 11. 11. 2020 року зазначено, що стан здоров`я відповідача є задовільний, але дане питання взагалі не встановлювалося та не досліджувалося судом, посилається скаржник, а в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач за станом здоров`я є здоровою людиною.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції при розгляді справи порушив строки розгляду справи, оскільки згідно до вимог цивільного процесуального законодавства, розгляд справи мав відбутися не пізніше 13.01. 2019 року, а тому суд не міг стверджувати, що рішення має виконуватися саме з дня подання позовної заяви - 13. 11. 2018 року.

Суд першої інстанції не відсторонив від участі в судовому засіданні особу, яку не має на те повноважень. Надав можливість безпосередньо в залі суду представнику видати самому собі новий ордер, а від позивача отримав усне підтвердження того, що ОСОБА_5 є її представником, хоча позивач не зазначила, в чому саме полягає представництво її представника, якими саме повноваженнями вона його наділила, зазначені дії мали місце 12. 10. 2020 року.

Скаржником вказує, що судом першої інстанції 12.10. 2020 року мав бути завершений розгляд даної справи, але суддя не встигла оцінити докази по справі, тому засідання перенесено на 22. 10. 2020 року.

Стосовно дати початку стягнення аліментів з дня набрання нового рішення законної сили, то скаржник вважає, що у суду відсутні підстави для призначення періоду стягнення аліментів, починаючи від дня подання позовної заяви до суду.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 вказує в таблиці нарахувань та сплати аліментів за період з 13.11 2018 року по 31.08. 2020 року, що ним було сплачено та стягнуто державним виконавцем 46543, 36 грн.

Скаржник ОСОБА_2 вказує у скарзі, що відмова суду у задоволенні клопотання про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності немає обґрунтування та протирічить доказам, свідчить лише про те, що таке рішення в ухвалі від 11. 11. 2020 року було вигідним саме судді першої інстанції, оскільки, задовольнивши клопотання судді довелося б визнати численні порушення допущені нею ж, і власне, за які вона може нести відповідальність.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що він не погоджується із тим, що судом безпідставно стягнуто з нього судовий збір в розмірі 704, 80 грн., оскільки в матеріалах справи міститься повідомлення ВДВС про те, що судовий збір з відповідача вже стягнуто в квітні 2019 року. Тому скаржник вважає, що з нього - відповідача ОСОБА_2 стягнуто судовий збір за розгляд справи, якого фактично не було.

21.08. 2020 року суд першої інстанції звільнив ОСОБА_2 від сплати судового збору за перегляд заочного рішення та розгляд справи по суті.

Позивач звільнена від сплати судового збору, а в матеріалах справи відсутні докази понесених позивачем витрат за подання позовної заяви до суду та інших судових витрат, та відсутня заява про розподіл судових витрат.

Скаржник ОСОБА_2 просить рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов про стягнення аліментів на утримання дітей задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття, звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору в розмірі 704, 80 грн.

Крім того, скаржник ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким притягнути ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за прояв неповаги до суду.

12 січня 2021 року на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив від позивача ОСОБА_1 Вх. № 273/21 Вх.

У відзиві вказується, що вимоги скаржника ОСОБА_2 позивач не визнає в повному обсязі, так як первинно ця справа була вирішена на підставі заочного рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.01.2016 року, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей було задоволено. Вирішено стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на користь позивача на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його доходу (заробітку), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дітей відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.11.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

У відзиві позивач ОСОБА_1 вказує, що рішення суду набрало законної сили 17.02.2019 року, тому Канівським міськрайонним судом Черкаської області було видано виконавчий лист № 697/2441/18, який позивачем у справі, стягувачем у виконавчому провадженні, було здано для подальшого виконання до Канівського ДВС ГТУЮ у Черкаській області, за наслідками чого державним виконавцем Комендант Л.С. було відкрито виконавче провадження № 58255755 та розпочато його виконання.

Виконання рішення суду відбувалося до 01.09.2020 року до часу прийняття Канівським міськрайонним судом Черкаської області ухвали про задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного судового рішення, та поновлення пропущеного строку.

ОСОБА_1 у відзиві вказує, що з позиції відповідача ОСОБА_2 вбачається, що він фактично визнав заявлені позовні вимоги, проте інтерпретує певні процесуальні обставини та події так, як йому до вподоби.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції повністю правильно використав матеріальні норми права : ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141, 180, 183, 184, 192 Сімейного кодексу України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування Судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року виключно для захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей і примусив скаржника виконувати свій прямий обов`язок батька, щодо утримання та виховання своїх дітей майбутнього нашої держави.

Позивач у відзиві зазначає, що скаржник продовжує зловживати своїми процесуальними правами, ховаючись під маскою правомірного використання норми права.

В суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 постійно працює, без належної легалізації своєї праці і отримує кошти за виконану роботу, це підтверджується зокрема, частковою сплатою аліментних зобов`язань на протязі 2019-2020 років.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції скаржник ОСОБА_2 використовував агресивну форму впливу на учасників справи та на суд з єдиною метою - беззаперечного нав`язування своєї думки і розуміння норми права.

Позивач ОСОБА_1 у відзиві просить залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

16 січня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшла відповідь ОСОБА_2 на відзив ОСОБА_1 Вх. № 436/21-Вх.

У відповіді на відзив ОСОБА_2 вказує, що цікавим є твердження позивача щодо «утримання дітей згідно гарантій норм права навіть, якщо їх батько не бажає приймати участь у їх вихованні». За час розгляду справи позивач не порахувала за необхідне повідомити суд, що, починаючи з 21.02.2020 року вона заборонила відповідачу проводити час та спілкуватися з дітьми, не маючи на те жодних підстав та права. Тим самим позивачем порушуються перераховані нею ж норми Сімейного Кодексу, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини. Дії вчинені позивачем прямо спрямовані на усунення відповідача від несення свого батьківського обов`язку, та порушують права як відповідача, так і дітей, що є прямим психологічним насилля над дітьми, що в принципі суперечить поняттю материнства, як такому, посилається ОСОБА_2 .

У відповіді за відзив ОСОБА_2 зазначає своє бачення щодо звернення позивача до апеляційного суду із твердженням «щодо можливості відповідача постійно працювати, без належної легалізації своєї праці і отримання коштів за виконану роботу, що підтверджується зокрема, частковою сплатою аліментних зобов?язань на протязі 2019-2020 років».

ОСОБА_2 посилається, що із наданої судові довідки ОК-5 вбачається, що за період часу з 2005 року по 2019 рік відповідач постійно працював, не маючи жодних проблем з легалізацією свої праці. Матеріали справи містять достатні докази та роз`яснення стосовно порушення права відповідача на працю.

Відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що станом на сьогоднішній день відповідач не має жодної роботи, так само як і винагороди за попередньо виконану роботу. Відповідач має значний перелік Конституційних та Державних гарантій, проте не має інструментів їх дотримання на законодавчому рівні.

За час подання апеляційної скарги відповідач провів дві співбесіди з метою «легального» працевлаштування, проте в обох випадках отримав відмову через наявність судового спору з колишнім роботодавцем.

ОСОБА_2 вказує, що СК України передбачає виключний обов`язок батька щодо сплати аліментів, проте жодною нормою законодавства не передбачено, яким саме чином батько має здійснювати виконання цього обов`язку в залежності від конкретних обставин життя.

Сімейним Кодексом лише передбачено способи стягнення та сплати аліментів. Власне ст. 184 СК України (Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі), для того й створена, з урахуванням тих випадків, коли не можливо встановити розмір, стабільність, форму отримання доходу, посилається скаржник.

ОСОБА_2 вважає, що ним, відповідачем не порушено жодної норми чинного законодавства України, тому відсутні підстави стверджувати зворотне.

Податковим кодексом установлено, що доходи, які враховуються для визначення об?єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання таких доходів, обов?язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку. Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складання акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджує виконання робіт або надання послуг (п. 137.1 ст.137 Податкового кодексу). При цьому, для визначення об`єкта оподаткування не враховуються доходи у вигляді суми попередньої оплати та авансів, отриманої в рахунок оплати виконаних робіт, наданих послуг.

У відповіді відповідач ОСОБА_2 вказує, що з тверджень позивача вбачається, що, на її думку, було б значно краще, щоб відповідачем не вчинялося жодних дій з метою хоча б частково виконання свого батьківського обов?язку по сплаті аліментів. Цікавим відповідач вказує є твердження позивача щодо «відкритих погроз в адресу представника, та створення певних умов, за яких представник повинен був відмовитися від надання позивачі правової допомоги». При порівнянні відзиву на апеляційну скаргу з відповіддю на відзив поданою ОСОБА_5 до Канівського міськрайонного суду, вбачається, що відзив на апеляційну скаргу написано також ОСОБА_5

ОСОБА_2 зазначає у відповіді, що не зрозуміло, чому позивач відверто спотворює цей факт, а сам ОСОБА_5 приховує надання правової допомоги позивачу, при тому, що усунення всіх попередніх порушень, допущених ОСОБА_5 , та чітке дотримання Закону України «Про адвокатуру» та норм Цивільно-процесуального законодавства жодним чином не перешкоджає ОСОБА_5 здійснювати надання правової допомоги та представництво. Всі процесуальні документи, які стосуються ОСОБА_5 , є відкритими, та містяться в матеріалах справи, та є предметом апеляційного оскарження.

Твердження позивача ОСОБА_1 «про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами» також не знаходить свого підтвердження, вважає скаржник.

Апеляційна скарга містить вичерпний перелік порушень та не врахувань норм матеріального та процесуального права Канівським міськрайонним судом під час прийняття рішення, базується на конкретних обставинах справи та конкретних доказах, які не отримали спростування, відповідає правовим висновкам Верховного Суду, в тому числі викладених в Постанові Верховного Суду від 10.07. 2019 року у справі № 415/4386/16.

За таких обставин, відповідач ОСОБА_2 вважає, що вимоги його апеляційної скарги підлягають до задоволення в повному обсязі.

У відповіді на відзив зазначено, що рішення суду, яке оскаржується, у випадку задоволення, не створює перешкод для його зміни в майбутньому, на той випадок, якщо відповідачу вдасться змінити умови свого життя, в тому числі й отримати працевлаштування, яке надаватиме можливість отримувати офіційний, стабільний, немінливий дохід на підставі ст. 192 СК України, яка передбачає можливість зміни розміру аліментів на дитину.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно до вимог ЦПК України даної категорії справ.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Згідно п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.

Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд згідно до ч. 3ст. 13 ЦПК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог позивача щодо стягнення аліментів на утримання дітей з відповідача, встановивши, що неповнолітні діти проживають з матір?ю, на яку покладено більше турбот щодо утримання дітей, врахувавши інтереси дітей, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача на утримання дітей, суд першої інстанції враховував обставини справи, пославшись на вимоги ст. ст.180, 182 СК України, та вважав, що відповідач має можливість сплачувати на утримання малолітніх дітей аліменти у розмірі, необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку дитини, тому стягнув з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/3 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.11.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, такими, що відповідають наявним в матеріалах справи доказам, обставинам справи та вимогам закону, на які суд послався при ухваленні судового рішення, судом встановлено дійсні обставини справи та дано належну оцінку доказам сторін.

Статтею 18 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991року) передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві.

Положення СК України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір?ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім?ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України.

Право дитини на утримання від своїх батьків має самостійний характер і не залежить від існування формально закріпленого зв`язку між останніми. Обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.

Згідно роз`яснення у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказано, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, відповідно до частини першої вказаної статті при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 183 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути визначені у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Звертаючись в суд 13.11. 2018 року з позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання дітей, позивач ОСОБА_1 просила стягувати аліменти з відповідача ОСОБА_2 в розмірі 1/ 3 частки всіх видів заробітку ( доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дітей, починаючи з дня пред`явлення позову.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом сторони по справі 27.01.2009 року зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27.10.2017 у справі № 697/2046/17 (а. с. 5 т.1).

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей : дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей Серія НОМЕР_3 від 02 березня 2011 року та Серія НОМЕР_4 від 23 липня 2015 року ( а. с. 7,8 т.1).

Згідно даних довідок про склад сім`ї від 08.11.2018 року № 15622, від 24.09.2020 року № 11-15/3739 та довідки Голови квартального комітету № 10 від 23.09.2020 року вбачається, що діти проживають із матір?ю - позивачем по справі ОСОБА_6 ( а. с. 6, 167, 168 т. 1).

Відповідно до частин 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до абз. 4 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, вважає обґрунтованим висновок суду щодо задоволення позовних вимог та стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.11.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що при визначенні розміру аліментів, судом першої інстанції вірно враховано вимоги ст. 182 СК України.

Апеляційний суд погоджується із районним судом, який вірно послався на вимоги ст. 181 СК України, згідно якої визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Доводи скаржника щодо визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі не підлягають задоволенню, оскільки законом передбачено, що лише позивач має право, як законний представник дітей, особа, з якою проживають діти, вибирати чи стягувати аліменти в частці від доходу відповідача чи в твердій грошовій сумі. Тому доводи скаржника не ґрунтується на вимогам закону і не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду.

Як вбачається із матеріалів справи після скасування заочного рішення судом першої інстанції та призначення справи до розгляду в загальному порядку, суд розглядав справу та з?ясовував позицію позивача ОСОБА_1 щодо підтримання нею заявлених позовних вимог, із якими вона звернулася до суду 13 листопада 2018 року про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.11.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Судом було враховано, що питання про визначення способу стягнення аліментів (у твердій грошовій сумі чи у частині від доходу відповідача) належить позивачу, що узгоджуються із вимогами сімейного законодавства, тому суд не прийняв до уваги доводи відповідача, який не заперечував проти стягнення з нього аліментів, але наполягав на їх стягненні лише в твердій грошовій сумі, посилаючись, що він не працює, та не має постійного доходу.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції невірно визначено початок стягнення аліментів (не з моменту звернення із позовною заявою до суду, а із моменту винесення рішення судом) є необґрунтованими та безпідставними, оскільки законом, а саме ч. 1 ст. 191 СК України, визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Тому суд першої інстанції, відповідно до вимог процесуального закону, скасувавши заочне рішення суду про стягнення аліментів на утримання дітей за заявою відповідача , розпочав розгляд справи спочатку, розглядаючи саме позовну заяву, подану позивачем 13 листопада 2018 року, і прийняв рішення згідно до норм матеріального права, керуючись вимогами ч. 1 ст. 191 СК України.

Із матеріалів справи вбачається, що скасоване судом заочне рішення виконувалось протягом двох років, та відповідач ОСОБА_2 сплачував аліменти на утримання дітей, що не заперечується сторонами, як і посилання скаржника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що він продовжував сплачувати добровільно аліменти під час вирішення даного спору судом щодо стягнення аліментів на утримання дітей, що підтверджується квитанціями про сплату аліментів.

Тому за відсутності згоди між батьками дітей та проведення сторонами належного розрахунку щодо перевірки сплачених аліментів в добровільному порядку, рішення суду підлягатиме виконанню, а при примусовому виконанні рішення суду саме державний виконавець повинен здійснити розрахунок та перевірити сплату аліментів за період з 13 листопада 2018 року до дати набрання рішення законної сили, щоб з?ясувати, чи повністю сплатив аліменти відповідач ОСОБА_2 за вказаний період, та в якому розмірі відповідач продовжить сплачувати аліменти на утримання двох дітей, чи лише в розмірі 1/ 3 частини, як визначено в рішенні суду, чи крім вказаного існуватиме заборгованість за вказаний період, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 разом з аліментами, які щомісячно він повинен сплачувати на утримання дітей та має бути врахованою при сплаті аліментів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що не спростовані відповідачем належними доказами, посилання на те, що судом не було з`ясовано та встановлено, але вказано в рішенні суду посилання про задовільний стан здоров`я відповідача ОСОБА_2 , тоді як останній не подавав документально підтверджені докази свого стану здоров`я, що не позбавляє його права, в разі погіршення стану його здоров`я довести такі обставини, та звернутись із позовними вимогами про зміну розміру аліментів на утримання дітей з відповідача. Крім того, слід вказати, що суд першої інстанції вказав на задовільний стан здоров?я саме тому, що відповідачем не було надано жодного доказу, що він хворіє, потребує певного лікування у зв`язку із станом здоров?я, тому вказані доводи скаржника жодним чином не впливають на вирішення питання судом щодо визначення розміру аліментів та їх стягнення у судовому порядку, оскільки добровільно сторони не домовились про належне утримання дітей та згоди не дійшли про розмір матеріального утримання дітей.

Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі про неврахування судом квитанції та чеків про сплату ним аліментів за 10 днів вересня, жовтень, та листопад 2020 року , то колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції абсолютно вірно вказано у рішенні, що даний спір стосується питання про присудження аліментів, а дані платежі носять періодичний характер, а тому дані посилання скаржника є безпідставними і не мають значення для вирішення спору між сторонами, який триває з 2018 року щодо стягнення аліментів на утримання дітей. Питання щодо заборгованості чи відсутності заборгованості не є предметом розгляду даної справи та перегляду судом апеляційної інстанції.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що права відповідача ОСОБА_2 не порушуються, оскільки він має можливість звернутися до відділу ДВС, на виконанні якого перебуватиме рішення про стягнення аліментів, із заявою та наданими документально підтвердженнями сплачених ним коштів в рахунок аліментів за період до набрання рішення законної сили для врахування сплачених добровільно коштів в рахунок сплати аліментів, щоб уникнути заборгованості по аліментам.

Стосовно вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо звільнення від сплати судового збору в розмірі 704, 80 грн., то колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що суд відповідно до вимог закону зобов`язаний вирішити питання судових витрат, в які входить і стягнення судового збору за подання позову, оскільки позивач звільнений в даній категорії справ від сплати судового збору. Тому суд першої інстанції, враховуючи , що заочне рішення суду скасовано судом першої інстанції, яким було вирішено питання про стягнення судового збору, але яке втратило чинність , і стягнув з відповідача судовий збір, керуючись вимогами закону.

За таких обставин, скаржник ОСОБА_2 може звернутись із відповідною заявою про повернення коштів щодо сплаченого судового збору, стягнутого з нього на користь держави, або звернутись до державного виконавця із доказами, що судовий збір уже сплачений, тому підлягає зарахуванню, оскільки ухвалене заочне рішення скасовано судом та розглянуто в загальному порядку.

Скаржником ОСОБА_2 в апеляційній скарзі також вказана вимога про скасування ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності, яка згідно до вимог ЦПК України не підлягає окремому оскарженню, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 353 ЦПК України включається до апеляційної скарги на рішення суду.

Із матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції розглядалось клопотання відповідача ОСОБА_2 про відсторонення від участі у справі та притягнення до адміністративної відповідальності адвоката ОСОБА_5 , який представляв інтереси позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про відсторонення від участі у справі та притягнення до відповідальності адвоката ОСОБА_5 . Ухвала самостійному оскарженню не підлягає ( а. с. 260 261 т.1).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , як і його посилання у клопотанні суду першої інстанції щодо відсторонення та притягнення до адміністративної відповідальності адвоката ОСОБА_5 є аналогічними, та зводяться до непогодження відповідача ОСОБА_2 з тим, що адвокат Гончарук А.В. представляє позивача ОСОБА_1 .

Тому скаржник вказує, що договір та витяг підписані адвокатом та позивачем, на його думку, не відповідають дійсності. Скаржник також посилається, що в ордері, договорі та детальному описі робіт зазначено три різні номери договору, що він вважає, не відповідає вимогам закону, оскільки договір із трьох сторінок не пронумерований, не вказано із скількох аркушів він складається, позивачем не підписана кожна сторінка договору, а лише остання. Тому скаржник ОСОБА_2 вважає, що таке підписання документу свідчить про підписання його «заднім числом» .

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається, що відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання про притягнення адвоката ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності не має обгрунтування та протирічить доказам, свідчить, що таке рішення було вигідним судді, яка розглядала справу та ухвалила рішення по даній оскаржуваній справі.

Апеляційний суд вважає, що доводи скаржника є безпідставними та необґрунтованими, не відповідають вимогам чинного закону, тому не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду, оскільки як вбачається із наявних матеріалів справи адвокат Гончарук А.В. представляв інтереси позивача ОСОБА_1 , ним були надані всі необхідні документи, які підтверджували повноваження адвоката , належним чином посвідчена копія свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю, а позивач ОСОБА_1 , яка має право брати участь у судовому засіданні з участю представника, скористалась таким правом, уклавши договір про надання їй правничої допомоги у даній справі. Особисто позивач ОСОБА_1 підтвердила в суді, що її представником є адвокат Гончарука А.В.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає порушень вимог процесуального законодавства при постановленні судом ухвали від 11.11. 2020 року про відмову відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про відсторонення від участі у справі та притягнення до адміністративної відповідальності адвоката ОСОБА_5 .

Із матеріалів справи не вбачається, що адвокатом допущено порушенням вимог закону, його поведінка під час розгляду справи не підпадає під вимоги щодо зловживання процесуальними правами, тому суб`єктивна думка скаржника, який безпідставно просить притягнути адвоката до адміністративної відповідальності, не дає підстав апеляційному суду для задоволення вимоги його апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції, яка є законною. Тому відсутні правові підстави для скасування ухвали суду і задоволення вимог скаржника ОСОБА_2 про притягнення адвоката Гончарука А.В. до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно визначення розміру аліментів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, тому відсутні підстави для їх задоволення.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та зміни рішення суду.

Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей - залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В. Г.

Єльцов В. О.