справа № 489/6224/18 провадження №2/489/183/21
РІШЕННЯ

Іменем України

28 квітня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Рибальченко Т.О..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за цією адресою.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 15.06.2018 між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу майна, відповідно до якого він придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 . Після звернення 21.06.2018 до Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради йому стало відомо, що за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та 31.07.2018 ним було направлено відповідачам вимоги про звільнення житла, набутого ним у власність, але вони були повернуті поштовим відділенням у зв`язку із закінченням строку зберігання. Позивач вважає, що так як він є новим власником вказаної квартири, а відповідачі не є його членами сім`ї, відповідно порушено його право на користування і розпорядження квартирою, а тому відповідно до статей 319, 321, 391 ЦК України відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування житлом, та зняття з реєстраційного обліку за адресою квартири на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.03.2019 позов задоволено частково. Визнано відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , стягнуто судові витрати. У іншій частині вимог було відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.01.2020 за заявою відповідача скасовано заочне рішення та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В призначене на 20.04.2021 судове засідання сторони не з`явилися.

В поданій до суду заяві позивач ОСОБА_1 просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та відмовити в задоволенні позову.

Передбачених частиною другою статті 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу

розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.06.2018, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_1 і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 709, ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Факт реєстрації права власності позивача на вказану квартиру також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.06.2018.

Згідно вказаного Державного реєстру попереднім власником квартири був іпотекодавець ОСОБА_5 .

Довідкою Департаменту з надання адміністративних послуг від 12.07.2018 № 19.02.02.10/8753/18 підтверджується, що станом на 06.07.2018 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Аналогічна довідка надана Департаментом з надання адміністративних послуг на запит суду.

Матеріалами справи підтверджується що малолітня ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною вище адресою з 28.11.2017, тобто до придбання позивачем квартири.

30.07.2018 позивач направив вимоги відповідачам за адресою: АДРЕСА_2 в яких попередив, що є новим власником квартири та вимагає від них звільнити квартиру протягом одного місяця, з дня отримання вимог. Проте, поштові конверти повернуто з відмоткою закінчення строку зберігання.

Отже, судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у спірній та належній позивачеві квартирі.

Водночас, позивачем не надано жодних підтверджуючих доказів непроживання відповідачів у такій квартирі, а також доказів того, що вони будь-яким чином чинять перешкоди позивачу у користуванні та розпоряджанні квартирою.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Статтею 36 Закону, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Як свідчать матеріали справи, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, в зв`язку з невиконанням ОСОБА_5 умов кредитного договору, не ухвалювалось.

Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.06.2018, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», який є продавцем та іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , який є покупцем, і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 709, ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . В п. 1 вказаного договору зазначено, що продавець діє згідно статті 38 Закону України «Про іпотеку» та має право звернути стягнення шляхом продажу від свого імені на підставі пунктів 4.2, 4.3 Іпотечного договору.

Отже, підставою виникнення права власності був також договір іпотеки від 09.01.2008 із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с. 4).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачами і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Предметом даного позову є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи позовної заяви фактично зводяться до виселення відповідача зі спірного приміщення.

З обставин справи, встановлених судом, та матеріалів справи слідує, що позивач набув право власності на спірне майно в позасудовому порядку, шляхом купівлі при продажі предмета іпотеки іпотекодержателем в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку».

У постанові від 31.10.2018 у справі №753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, а саме, неможливість виселення без надання іншого жилого приміщення, викладений у постановах від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16 та від 21.12.2016 у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При цьому, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло має бути визначено в рішенні суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.2011, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, незазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення

З пункту 2 договору купівлі-продажу від 15.06.2018 та витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Павловою Г.Є. 17.09.2004 за реєстровим № 1527 та зареєстрованого Миколаївським МБТІ 12.12.2005 (запис № 17452 в книзі 100), в той час як кредитний договір та договір іпотеки ним укладено 09.01.2008.

Отже, спірна квартира не була придбана ОСОБА_5 за кредитні кошти, а тому відповідачів неможливо виселити чи позбавити права користування квартирою без зазначення в рішенні суду іншого постійного жилого приміщення для їх проживання в ньому.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_3 та мололітньої ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням із зняттям їх з квартирного обліку.

Доводи представника відповідача стосовно не залучення до участі в справі служби у справах дітей не впливають на висновки суду.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач - ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2

відповідач - ОСОБА_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;.

Повний текст судового рішення складено 28.04.2021.

Суддя І.В.Коваленко