Справа № 136/1247/20
провадження № 2/136/334/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2021 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), з вимогами:

- стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США та судові витрати.

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами.

10.06.2020 між сторонами було укладенно договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01.07.2020, в підтвердження чого було складено розписку відповідного змісту. Утім у визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, у добровільному порядку відмовляється від виконання зобов`язань.

Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 20.10.2020 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані в справі докази, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до розписки від 10.06.2020 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США, які зобов`язався повернути до 01.07.2020. Позивач 10.07.2020 надіслав відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення вимогу про повернення суми боргу на протязі 3-х календарних днів з дня отримання листа (вимоги). Даний лист був отриманий відповідачем 13.07.2020, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення. У визначений у правочині строк відповідач у добровільному порядку грошові кошти позивачеві не повернув, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду.

Суд встановив, що наявні докази в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування на обґрунтування позовної вимоги щодо стягнення боргу.

Судом встановлено, що за змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору та сукупністю їх прав та юридичних обов`язків, цей спір регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Суд, з огляду на встановлені обставини та зміст спірних правовідносин, вирішуючи питання про стягнення боргу з відповідача, виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування.

У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У силу вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України. договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 19.01.2019, справа № 373/2054/16-ц провадження № 14- 446цс18 Велика Палата Верховного суду зробила наступний висновок: частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 за № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 за № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу .

Ураховуючи встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами, суд дійшов висновку, що оригінал розписки, що доданий до матеріалів справи підтверджує наявність між сторонами позикових відносин, є доказом як факту укладення договору позики, так і факту передачі грошових коштів позичальнику у розмірі 2000 тисяч доларів США.

Оскільки відповідач у визначений у розписці строк кошти позивачеві не повернув, суд вважає, що наявність порушених прав позивача є очевидною, тому вимоги позивача про повернення суми боргу за розпискою є обґрунтованими.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення боргу, ґрунтується на нормах діючого законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 19, 23, 76-80, 141, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити повністю позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США за договором позики від 10.06.2020.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Д.Т. Кривенко