КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9809/2021
Справа 373/65/21
П О С Т А Н О ВА

Іменем України

03 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Лебедя В.В. в м. Переяслав-Хмельницький 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати з дня звільнення по день фактичного розрахунку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки виплати розрахункових коштів з дня звільнення з роботи 29 червня 2018 року по 29 грудня 2020 року в сумі 163935,42 грн.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що з 03 травня 2018 року по 29 червня 2018 року працювала на посаді завідуючої господарством та заступником генерального директора підприємства по строковому трудовому договору (контракту), про своє небажання продовжувати контракт на новий термін завчасно попередила адміністрацію підприємства відповідача письмовою заявою 20 червня 2018 року. Звільнена з роботи згідно ст. 36 п. 2 КЗпП України в зв`язку з закінченням терміну дії строкового трудового договору (контракту) на підставі наказу № 27 від 29 червня 2018 року. За розрахунком відповідача їй були нараховані, але не виплачені належні грошові розрахункові кошти, що включають заборгованість по заробітній платі в сумі 8208,49 грн. Заяви (вимоги) про виплату їй нарахованої, але не виплаченої заробітної плати вона неодноразово подавала відповідачу, які були ним проігноровані, в зв`язку з чим вона вимушена була звертатися до суду і згідно судового наказу від 11 лютого 2020 року, який набрав законної сили 07 серпня 2020 року, з відповідача було стягнуто на її користь суму заробітної плати 8208,49 грн., які їй на даний час не виплачено.

Вказувала, що відповідач є госпророзрахунковим підприємством, яке має в своєму користуванні цілісний майновий комплекс, рухоме та нерухоме майно, з дня її звільнення вів господарську діяльність, проводив музичний фестиваль, надавав в оренду житлові приміщення, паркувальні майданчики, проводив платні різноманітні спортивні заходи, надавав готельні послуги, отримував доходи від оператора мобільного зв`язку Лайфсел за розміщення станції мобільного зв`язку на території підприємства тощо, наведене дає підстави вважати, що відповідач мав можливість, але протягом всього часу свідомо ухилявся від виплати їй суми розрахункових коштів. З її боку були вжиті всі необхідні заходи по стягненню з відповідача належних коштів, в своїх заявах до відповідача про виплату заробітної плати вона вказувала реквізити свого карткового рахунку, що надавало відповідачу можливість перерахувати їй кошти в будь-який час.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2021 року позов частково задоволено, стягнуто з Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2786,03 грн. та судові витрати в розмірі 27,86 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (ст. 116, 117 КЗпП України) та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала зміст та обґрунтування позовних вимог.

Вважала, що судом не надано належної юридичної оцінки представленим позивачем доказів вини відповідача щодо незаконної та тривалої затримки виплати позивачу розрахункових коштів, а також не взяті до уваги свідчення свідка ОСОБА_3 щодо неможливості позивачу самій собі вчасно виплачувати розрахункові кошти. При цьому суд помилково дійшов висновку, що сама позивач ОСОБА_1 є винною в тому, що як особа, тимчасово виконуюча обов`язки генерального директора, сама собі, після звільнення з роботи, не виплатила розрахункові кошти.

Вбачаючи, що вина відповідача за невиплату розрахункових коштів у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, за що наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України, суд першої інстанції посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, і помилково присудив позивачу значно зменшену суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, як передбачено ст. 117 КЗпП України, хоча у справі, яку розглядав Верховний Суд, вина за затримку виплати позивачу протягом тривалого часу повністю лежить на працівникові.

Посилалася на міжнародні правові акти, Конституцію України, закони України та підзаконні нормативні акти, рішення Конституційного Суду України, якими урегульовано питання оплати праці та захисту прав найманих працівників, із системного аналізу яких можна зробити висновок, що на виконання своїх зобов`язань в соціальній сфері Україна урегулювала питання виплати заробітної плати, а також передбачила гарантії того, що її своєчасна і у повному обсязі виплата є реальною, оскільки гарантована негативними для власника наслідками фінансового характеру у разі порушення вказаних норм.

Вказувала, що наданими позивачем доказами підтверджується, що спори щодо невиплати відповідачем заборгованості із заробітної плати за час роботи на підприємстві відповідача позивачу та іншим звільненим працівникам носили масовий характер, всі позови колишніх працівників підприємства відповідача були повністю задоволені і цими судами прийнято рішення як про стягнення невиплачених сум розрахункових коштів, так і середнього заробітку за весь час затримки їх виплати. Відповідач повинен сплатити позивачу повну суму середнього заробітку, заявленого в позові, оскільки в затримці виплати позивачу розрахункових коштів ніяких пом`якшуючих вину відповідача обставин не вбачається, а вина ОСОБА_1 , як колишнього працівника підприємства, відсутня.

Зазначала, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, наявні в матеріалах справи, що позивач на день звільнення не виконувала обов`язки т.в.о. генерального директора підприємства відповідача, оскільки на цю посаду вищестоящою організацією була призначена інша людина, і вона не могла сама собі виплатити розрахункові кошти.

Від відповідача Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, вірно зазначив про те, що розмір майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України, міг становити суму в розмірі 2786,03 грн., розрахунок яких наведено в оскаржуваному судовому рішенні.

Посилався на постанову Верховного Суду від 18 січня 2021 року в справі № 757/47699/19, в якій зазначено, що відповідно до ст. 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вину власника. При цьому позивач з 20 червня 2018 року і до моменту її звільнення здійснювала функції та обов`язки уповноваженого органу власника (функції адміністрації підприємства), а згідно з випискою по банківському рахунку відповідача, у розпорядженні підприємства були наявні грошові кошти, достатні для виплати заробітної плати позивача за травень та червень 2018 року.

Не погоджувався з доводами апеляційної скарги щодо неможливості позивача виплачувати самій собі заробітну плату, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року у справі № 373/1468/18, копія якої додана до апеляційної скарги, ухваленим за участі ОСОБА_1 як третьої особи, встановлено, що наказом № 19 від 26 травня 2018 року ОСОБА_1 переведена на посаду заступника генерального директора відповідача. Відповідно до посадової інструкції заступника генерального директора, на час його відсутності заступник виконує обов`язки генерального директора, підписує накази про прийом та звільнення з роботи працівників та інші бухгалтерські документи, пов`язані з нарахуванням та виплатою заробітної плати. Наказом № 21 від 20 червня 2018 року генерального директора у зв`язку з його хворобою тимчасово покладено виконання обов`язків директора на заступника генерального директора ОСОБА_1 з 20 червня 2018 року.

Просив відхилити посилання апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції Конвенцій Міжнародної організації Праці та рішення Конституційного Суду України як такі, що не відносяться до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 03 травня 2018 року ОСОБА_1 , прийнята по строковому трудовому договору (контракту) на посаду завідуючої господарством Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України (далі - Підприємство) на підставі наказу № 15 від 03 травня 2018 року (а. с. 7).

Згідно п. 1.7 строкового трудового договору (контракту), договір набуває чинності з 03 травня 2018 року на підставі наказу по підприємству та до 30 червня 2018 року; останнім днем роботи вважати 29 червня 2018 року (а. с. 8).

Наказом по Підприємству № 19 від 26 травня 2018 року, в зв`язку з закінченням терміну дії строкового трудового договору (контракту), укладеного 01 липня 2014 року з ОСОБА_4 та небажанням ОСОБА_4 продовжити дію контракту, звільнено з роботи ОСОБА_4 з посади заступника генерального директора згідно ст. 36 п. 2 КЗпП України з 26 травня 2018 року; у зв`язку зі звільненням з роботи ОСОБА_4 , обов`язки касира покладено на головного бухгалтера ОСОБА_3 ; в зв`язку з виробничою необхідністю, перевести ОСОБА_1 , на роботу на посаду заступника генерального директора з 26 травня 2018 року, уклавши з нею додаткову угоду до строкового трудового договору (контракту), з оплатою праці згідно штатного розпису та умов строкового трудового договору (контракту) (а. с. 13).

Згідно додаткової угоди від 26 травня 2018 року до строкового трудового договору (контракту) від 03 травня 2018 року, в зв`язку з виробничою необхідністю та взаємною згодою сторін ОСОБА_1 переводиться на посаду заступника генерального директора з 26 травня 2018 року з оплатою згідно штатного розкладу та доплатою 50 % від посадового окладу за складність і напруженість в роботі, решта вимог контракту залишаються чинними; ця додаткова угода набуває чинності з 26 травня 2018 року на підставі наказу по Підприємству (а. с. 12).

Наказом по Підприємству № 21 від 20 червня 2018 року в зв`язку з хворобою генерального директора та необхідністю підготовки підприємства до проведення міжнародного музичного фестивалю «Рок Булава» тимчасово покладено виконання обов`язків генерального директора на заступника генерального директора ОСОБА_1 з 20 червня 2018 року до закінчення перебування генерального директора на лікарняному (а. с. 14).

20 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до генерального директора з заявою про наміри непродовження строкового трудового договору (контракту) з дня його закінчення, на якій проставлено резолюцію «Взяти до відома» (а. с. 16).

25 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з заявою на ім`я головного бухгалтера Підприємства ОСОБА_3 , в якій просила провести своєчасну виплату сум, що належать їй від підприємства, та перерахувати їй на картковий рахунок ПриватБанку (а. с. 27).

Згідно довідки Підприємства від 25 червня 2018 року № 050 про розмір всіх сум, що належать від підприємства при звільненні з роботи, довідка видана ОСОБА_1 про те, що підприємство станом на останній день її роботи, тобто 29 червня 2018 року, згідно проведеного нарахування має виплатити їй в терміни, передбачені ст. 116 КЗпП України, заробітну плату, як належні їй при звільненні від підприємства грошові суми в розмірі: за травень 2018 року - 4270,28 грн., за червень 2018 року - 3938,21 грн., всього 8208,49 грн. Довідка підписана т.в.о. генерального директора, заступником генерального директора ОСОБА_1 та головним бухгалтером ОСОБА_3 (а. с. 18).

Наказом по Підприємству № 27 від 29 червня 2018 року за підписом т.в.о. генерального директора ОСОБА_1 , в зв`язку з закінченням строкового трудового договору (контракту) від 03 травня 2018 року та небажанням заступника генерального директора ОСОБА_1 , продовжувати його на новий термін, звільнено з роботи з посади заступника генерального директора ОСОБА_1 з 29 червня 2018 року згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, останнім днем роботи вважати 29 червня 2018 року; провести повний розрахунок за пророблений ОСОБА_1 час та видати трудову книжку (а. с. 17).

Згідно довідки Підприємства від 29 червня 2018 року № 061 про розмір всіх сум, що належать до виплати при розрахунку, довідка видана ОСОБА_1 про те, що підприємство станом на 29 червня 2018 року на день її звільнення не виплатило їй належну заробітну плату в сумі 8208,49 грн. Довідка підписана т.в.о. генерального директора, заступником генерального директора ОСОБА_1 та головним бухгалтером Крепель М.В. (а. с. 19).

На а. с. 28 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 від 29 червня 2018 року на ім?я головного бухгалтера Підприємства ОСОБА_3 про виплату належних їй розрахункових коштів.

На а. с. 20 знаходиться повідомлення про розрахунок нарахувань розміру всіх сум, що належать до виплаті ОСОБА_1 , звільненій 29 червня 2018 року, згідно якого заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати складає 8208,49 грн.

На а. с. 15 наявна копія трудової книжки ОСОБА_1 , згідно якої остання звільнена з роботи по ст. 36 п. 2 КЗпП України в зв`язку з закінченням строку трудового договору (контракту) на підставі наказу № 27 від 29 червня 2018 року.

На а. с. 29 - 41 знаходяться копії заяв ОСОБА_1 на ім?я генерального директора Підприємства про виплату їй розрахункових коштів за час роботи в сумі 8208,49 грн. від 20 березня 2019 року, 20 травня 2019 року, 23 серпня 2019 року, 22 жовтня 2020 року, 01 грудня 2020 року та докази їх направлення поштою.

Судовим наказом від 11 лютого 2020 року, виданим Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області, який набрав законної сили 07 серпня 2020 року, стягнуто з Підприємства на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 8208,49 грн., на підставі даного наказу постановою державного виконавця від 28 серпня 2020 року відкрито виконавче провадження (а. с. 43 - 44).

Постановою державного виконавця від 31 грудня 2012 року виконавче провадження при примусовому виконанні судового наказу № 373/203/20 закінчено в зв`язку зі стягненням боргу в повному обсязі (а. с. 88 - 89).

На а. с. 86 - 87 знаходиться копія виписки по рахунку Підприємства, згідно якого станом на 26 червня 2018 року був наявний вихідний залишок 19931,93 грн.

На а. с. 90 - 92 знаходиться копія витягу зі статуту Підприємства, затвердженого 27 квітня 2012 року, згідно ст. 6 якого безпосереднє керівництво підприємством здійснюється генеральним директором, який укладає договори, контракти, угоди, видає довіреності, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки, видає в межах компетенції підприємства накази, розпорядження та інші акти.

На а. с. 93 - 94 знаходяться копії ухвал Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області у справі № 373/1558/18 від 28 серпня 2018 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України про стягнення належних коштів при звільненні працівника та середнього заробітку за весь час затримки, а також від 04 липня 2019 року про залишення цього позову без розгляду за заявою позивача.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги позивачем ОСОБА_1 надано нові докази, зокрема копії рішень Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області та постанов Київського апеляційного суду у справах за позовами колишніх працівників Підприємства про стягнення розрахункових коштів та середнього заробітку за весь час затримки його виплати, копію листа т.в.о. генерального директора ОСОБА_1 до генерального директора Журило М.Г. від 24 червня 2021 року, копії розпоряджень голови ГО ВФСТ "Колос" від 25 червня 2018 та 26 червня 2018 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не звернулася з клопотанням про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, не навела об`єктивних причин, які перешкодили подати їй вказані докази у встановлений законом строк, що є підставою для відмови у долученні додаткових доказів при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), що діяв на час виникнення спірних правовідносин,Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, а відповідачем під час розгляду справи і у відзиві на апеляційну скаргу не спростовано, що право позивача ОСОБА_1 на заробітну плату є порушеним та не підлягає доказуванню.

Суд першої інстанції погодився з арифметичною правильністю суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні, який обчислено останньою на підставі довідки Підприємства № 058 від 29 червня 2018 року, Порядку № 100 з урахуванням часу затримки розрахунку при звільненні, який становить 627 робочих днів (з 29 червня 2018 року по 29 грудня 2020 року) та середньоденної плати позивача, що складає 261,46 грн., відтак середній заробіток в цьому випадку становить 261,46 грн. х 627 робочих днів = 163 935,42 грн.

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції та у відзиві на апеляційну скаргу правильність зазначеного розрахунку також не заперечувалась та іншого розрахунку не наводилось.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, суд першої інстанції враховував як і порушене право ОСОБА_1 , на отримання заробітної плати, наявні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так і неналежну поведінку відповідача з виплати заробітної плати в період після звільнення ОСОБА_1 з підприємства 29 червня 2018 року, пасивну поведінку самої ОСОБА_1 як керівника (виконуючого обов`язки керівника) підприємства щодо обов`язку оплати праці як їй, так і іншим працівникам, її невиконаний обов`язок виплатити заробітну плату за травень, червень 2018 року, що в подальшому стало предметом спорів. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (163 935,42 грн.) з розміром заборгованості щодо виплати при звільненні (8208,49 грн.), яка стягнута 30 грудня 2020 року за рішенням суду від 11 лютого 2020 року, діями позивача, яка здійснювала обов`язки уповноваженого органу власника, суд прийшов до висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, до 2786,03 грн.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час розгляду даного спору при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, згідно яких якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц виклала правовий висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України, зокрема в частині обставин, які враховуються при зменшенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, а саме зазначено, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Разом із тим, встановлюючи обставини, які враховуються при зменшенні розміру відшкодування, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 20 червня 2018 року до часу звільнення здійснювала обов`язки уповноваженого органу власника (функції адміністрації підприємства), а оскільки на момент звільнення позивача на банківському рахунку відповідача у розпорядженні Підприємства були наявні грошові кошти, достатні для виплати заробітної плати позивачу за травень і червень 2018 року, таким чином, позивач як керівник підприємства повинна була належним чином контролювати розрахунки з усіма працівниками, не допускати невиплати заробітної плати як їй, так і будь-якому іншому працівнику Підприємства, і при наявній фінансовій можливості Підприємства здійснити першочергові виплати заробітної плати відповідно до ст. 97 КЗпП України.

При цьому суд першої інстанції вдався до оцінки правовідносин, які не входять до предмету доказування по даній справі, і надлишково встановив пасивність поведінки ОСОБА_1 як керівника (виконуючого обов`язки керівника) Підприємства щодо обов`язку оплати праці як їй, так і іншим працівникам, та її невиконаний обов`язок виплатити заробітну плату за травень - червень 2018 року, що в подальшому стало предметом спорів.

Висновки суду першої інстанції щодо вини позивача у невиплаті собі заробітної плати є помилковими, враховуючи наступне.

Стаття 47 КЗпП України встановлює обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником.

Відповідно до п. 6.2 статуту Підприємства, призначення та звільнення з посади генерального директора та головного бухгалтера здійснює ВФСТ "Колос" АПК України на умовах, визначених у контракті, в якому зазначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність генерального директора та головного бухгалтера, умови матеріального забезпечення, умови звільнення з посади, інші умови найму.

Пунктом 6.5.4 статуту передбачено, що генеральний директор Підприємства у встановленому порядку приймає та звільняє з посад працівників Підприємства.

Позивач ОСОБА_1 була прийнята на посаду завідуючої господарством на підставі наказу генерального директора № 15 від 03 травня 2018 року, а в подальшому - на посаду заступника генерального директора на підставі наказу генерального директора № 19 від 26 травня 2018 року.

Отже, при звільненні позивача як найманого працівника Підприємства, прийнятого на посаду генеральним директором Підприємства, сам генеральний директор Підприємства, який відповідно до п. 6.5.1 статуту, діє від імені Підприємства, як власник відповідно до ст. 47 КЗпП України мав вжити заходів щодо виплати ОСОБА_1 , як найманому працівнику, належних до виплати сум.

Апеляційний суд враховує, що ст. 117 КЗпП України встановлює відповідальність підприємства, а не його окремих посадових осіб, за затримку розрахунку при звільненні.

За таких обставин, наявність чи відсутність фактичного доступу позивача, яка займала посаду заступника генерального директора і тимчасово виконувала обов`язки генерального директора на підставі його наказу, до грошових коштів Підприємства і фактичної можливості здійснити виплату самій собі заробітної плати не є обставинами, які підлягають встановленню при з`ясуванні наявності або відсутності вини як працівника, так і підприємства у несвоєчасному розрахунку при звільненні.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано показання свідка ОСОБА_3 , яка на час звільнення позивача працювала на посаді головного бухгалтера підприємства і свідчила про те, що ОСОБА_5 не могла виплатити собі розрахункові кошти, а також нічим не підтверджені доводи апеляційної скарги, що станом на день звільнення позивача вона не виконувала обов`язки т.в.о. генерального директора Підприємства і на цю посаду вищестоящою організацією була призначена інша особа.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Чинним трудовим законодавством передбачено, що обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця.

Апеляційний суд враховує, що будь-яких інших доказів на спростування своєї вини у несвоєчасному проведенні розрахунку з позивачем, крім посилань на обов`язок позивача ОСОБА_1 самостійно провести розрахунок з собою при звільненні і наявність грошових коштів на рахунку підприємства, які ґрунтуються на власному помилковому тлумаченні відповідачем вимог закону та суперечать вимогам ст. 47 КЗпП України, відповідач як у відзиві на позовну заяву, так і у відзиві на апеляційну скаргу не надав.

Враховуючи доводи відзиву на позовну заяву, що позивач, звертаючись до суду з позовом, приховала той факт, що відповідач виконав судовий наказ про стягнення заборгованості по заробітній платі 30 грудня 2020 року, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження, апеляційний суд приймає до уваги, що розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати підприємством належних сум, наведений в позові, складено саме по 29 грудня 2020 року, що є датою звернення з позовом, а отже зазначені доводи відповідача як не спростовують його вини у несвоєчасному розрахунку з позивачем, так і не впливають на обчислення розміру середньої заробітної плати за час затримки розрахунку.

Крім того, як вбачається із доказів, наявних в матеріалах справи, позивач неодноразово (заяви від 25 червня 2018 року, 29 червня 2018 року, 20 травня 2019 року, 23 серпня 2019 року, 22 жовтня 2020 року, 01 грудня 2020 року) зверталася до відповідача з заявами про виплату їй належних до виплати розрахункових коштів, повідомивши реквізити свого карткового рахунку в банку.

Наведеним обставинам судом першої інстанції належної оцінки надано не було і зроблено передчасний та помилковий висновок про наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 2786,03 грн.

Виходячи із наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, та порушенням норм матеріального права, відтак судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Апеляційний суд частково приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу, відхиляючи, як нерелевантні, посилання позивача в апеляційній скарзі на положення Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, Конвенції Міжнародної організації праці № 158 "Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року", оскільки вказані міжнародні договори регулюють питання безпосередньо виплати заробітної плати, в той час як спір стосується форми та розміру відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні; на рішення Конституційного Суду України в справі за конституційним поданням 52 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08 липня 2005 року "Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності" у справі № 1-5/2008 від 29 січня 2008 року, оскільки рішення стосується спеціального суб`єкта - осіб, наділених депутатським мандатом, та стосується права на працю, яке у даному спорі не є предметом розгляду; на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, в якому надається офіційне тлумачення положенням ст. 233 КЗпП України, в той час як даний спір регулюється ст. 116, 177 КЗпП України.

Крім того, апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги щодо системності дій відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні по відношенню до інших працівників, оскільки зазначені особи не є учасниками справи, і щодо них не можуть бути встановлені відповідні обставини.

Вирішуючи по суті підставність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд виходить із того, що сторони перебували в трудових правовідносинах по 29 червня 2018 року і при звільненні позивачу не було виплачено належних до виплати сум заробітної плати за травень та червень 2018 року в загальному розмірі 8208,49 грн., при цьому позивачем вживалися заходи щодо отримання цих сум як в позасудовому порядку шляхом звернення до відповідача із заявами, так і шляхом звернення до суду з позовом та з заявою про видачу судового наказу, при цьому стягнення заборгованості заробітної плати з відповідача здійснене в примусовому порядку 30 грудня 2020 року.

Апеляційний суд враховує, що у Підприємства станом на час звільнення позивача була фінансова можливість виплатити їй належну до виплати суму 8208,49 грн., що підтверджується випискою з рахунку, наданою самим відповідачем, і його поясненнями у відзиві.

Таким чином, оскільки непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення з Підприємства на свою користь середнього заробітку за весь час затримки їй заробітної плати з дня звільнення по день фактичного розрахунку підлягає частковому задоволенню в розмірі 82967, 71 грн. з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

При цьому апеляційним судом враховується розмір простроченої заборгованості роботодавця перед позивачем, період затримки (прострочення) такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум та ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 вже зверталась до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом (справа № 373/1558/18), в якому просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку. Як вбачається з копій ухвал на а. с. 93 - 94, провадження в справі було відкрито 28 серпня 2018 року, справа перебувала в провадженні суду до 04 липня 2019 року до моменту залишення позову без розгляду за заявою позивача, а із даним позовом звернулась в січні 2021 року, відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за зазначений період час істотно збільшився. Крім того, апеляційний суд враховує, що судовий наказ за зверненням позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі був виданий 11 лютого 2020 року.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про наявність вини у тривалості затримки розрахунку при звільненні в діях як позивача, так і відповідача, а отже справедливим і достатнім в даному випадку є стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 82967,71 грн., що становить Ѕ від суми, яку просила стягнути позивач.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 82967, 71 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову 908грн. та апеляційної скарги 1362 грн., всього 2270 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати з дня звільнення по день фактичного розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України (Київська область, м. Переяслав-Хмельницький вул. Героїв Дніпра 122, код ЄДРПОУ 2647556) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 82967, 71 грн. та судові витрати врозмірі 2270 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.