Справа № 324/1168/18
Провадження № 2/324/4/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Каретник Ю.М.,

при секретарі Савченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Пологи в порядку загального позовного провадження матеріали об`єднаної цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, яку у ході розгляду справи неодноразово уточнювала і у якій з урахуванням усіх змін просила визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя, стягнути з ОСОБА_2 62400 гривень - половину від загальної вартості автомобіля ВАЗ 217130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 124800 гривень, який є спільною сумісною власністю, на її користь у порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя, а також покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано 02 листопада 2017 року рішенням Пологівського районного суду Запорізької області. Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яку відповідач сплачує аліменти на підставі рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 07 травня 2018 року. Майно при розірванні шлюбу між сторонами не ділилося. За період шлюбу сторонами було придбано квартиру, яку зареєстровано на громадянина ОСОБА_2 , загальною площею 59,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю станом на 01 лютого 2018 року 201668 грн.; автомобіль ВАЗ 217130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано на відповідача, вартістю станом на 01 лютого 2018 року 124800 грн.

Після розлучення ОСОБА_1 з донькою переїхали жити до батьків позивача, а відповідач залишився проживати в їх спільній квартирі. У період шлюбу він не мав постійного місця роботи, мав мінливий дохід, утримувався за рахунок позивача, тому і продав без згоди на те ОСОБА_1 спільний автомобіль своєму вітчиму ОСОБА_4 , який приховував факт продажу. Також, отримавши відомості з реєстру МВС про зареєстровані транспортні засоби на ОСОБА_2 , стало зрозуміло, що він навмисно зняв з обліку всі транспортні засоби, які були зареєстровані на нього, для уникнення поділу спільного майна та переоформив їх на свого родича ОСОБА_4 .

Відповідач змінив на вхідних дверях спільної квартири замок, чинить перешкоди позивачу та доньці ОСОБА_5 у користуванні квартирою та особистими речами, тому позивач була змушена звернутися до поліції із заявою, в результаті чого поліцейським ОСОБА_6 було попереджено відповідача про протиправність його дій, на що відповідач пообіцяв більше не чинити їм перешкод у користуванні квартирою, але не дотримався обіцянки.

Позивач в період шлюбу весь час працювала вчителем, а в період, коли сім`я потребувала додаткових коштів для здійснення ремонту квартири, змушена була брати додаткові години у школі для отримання більшого розміру заробітку. Батько позивача тримає пасіку, а тому також надавав кошти для ремонту квартири.

Оскільки добровільної згоди щодо поділу майна сторони не досягли, тому позивач змушена звернутися до суду з вимогою до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя. ОСОБА_1 зазначила, що працює вчителем та має середню заробітну плату, до того ж на її утриманні перебуває донька ОСОБА_5 , яка відвідує багато гуртків, на що потрібні додаткові кошти, тому сплачувати компенсацію у рахунок визнання за нею права власності на квартиру становитиме для неї надмірний тягар.

Відповідач надавав до суду відзив та відзив на уточнену позовну заяву, в яких, зокрема, зазначив, що з позовом про поділ спільного сумісного майна не згоден, зважаючи на наступне. Як видно із правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 набув права власності на 1/3 частину вказаної квартири у зв`язку з приватизацією. Ще по 1/3 частини квартири набули у власність рідні відповідача - ОСОБА_7 (баба) та ОСОБА_4 (вітчим). Рідні відповідача проживали у зазначеній квартирі з 15 жовтня 1979 року, а у зв`язку з прийняттям і набуттям чинності Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» отримали право приватизувати зазначену квартиру.

Приватизоване майно, на переконання ОСОБА_2 , не може бути предметом поділу як спільна сумісна власність подружжя, оскільки сама приватизація передбачає за своїм змістом акт державної волі з передачі конкретному громадянину відповідного нерухомого майна (в даному випадку - квартири). Таким правом наділений кожен громадянин, а тому така форма передачі майна у власність є персоніфікованою і пов`язана з конкретною особою. Такої позиції дотримується і Верховний суд України у Постанові Пленуму №7 від 16 квітня 2004 року (зі змінами від 19 березня 2010 року). Верховний суд України у листі від 01 липня 2013 року «Про аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ».

Окрім того, позивач ОСОБА_1 скористалася своїм правом на безоплатну приватизацію житлового фонду та отримала у приватну власність 1/2 частину квартири загальною площею 50,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , про що їй видано Пологівською міською свідоцтво про право власності №б/н від 05 жовтня 2006 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 червня 2018 року.

ОСОБА_2 також зазначив, що ст.61 СК України в редакції, чинній на момент набуття (14 травня 2008 року) відповідачем права власності на 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з приватизацією, не містить норми, яка б відносила майно, набуде одним із подружжя за час шлюбу у зв`язку з приватизацією, до спільного сумісного майна подружжя. Таке майно є особистою власністю і не підлягає поділу.

Також він зазначив, що 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , він отримав у власність на підставі Договору купівлі-продажу частини квартири від 13 серпня 2008 року, посвідченого нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Горовою Я.О., про що в реєстр внесено запис №4031, а право власності зареєстровано КП «Імпульс» Пологівської районної ради за реєстраційним номером 23234369 та надано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19873674 від 13 серпня 2008 року. Купівля нерухомого майна вчинена за 50000 грн. Таким чином, 2/3 частини спірної квартири були придбані відповідачем за час шлюбу з позивачем і є спільним сумісним майном подружжя, тому позивач може претендувати лише на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 67222,66 грн., опираючись на Звіт з незалежної оцінки суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 від 01 лютого 2018 року, наданий позивачем.

Відповідач зазначає, що квартира АДРЕСА_3 є єдиним нерухомим майном і єдиним житлом, яким він володіє на праві приватної власності та в якому він проживає. Натомість, позивач є власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , і, відповідно, має законне право там проживати, як сама так і з донькою, а також розпоряджатися своєю приватною власністю. Іншим власником 1/2 частини вказаної квартири є мати позивача ОСОБА_9 . Також ОСОБА_2 відмітив, що батько позивача - ОСОБА_10 є власником квартири АДРЕСА_5 . Позивач є єдиною дитиною ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Таким чином, позивач забезпечена житловою нерухомістю. У свою чергу, задоволення позовних вимог позивача щодо виділення їй у власність квартири АДРЕСА_3 , порушить права відповідача, передбачені як Конституцією України (ч.4 ст.41), так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ст.1 ) та зробить його безхатченком.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача 62400 гривень як половини загальної вартості автомобіля ВAЗ 217130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 124800 гривень, що є спільною сумісною вартістю подружжя, то такі вимоги, на переконання ОСОБА_2 , є необґрунтованими та безпідставними. Твердження позивача базується на тому, що відповідач продав спільне майно подружжя (автомобіль ВАЗ 217130) без згоди позивача 21 жовтня 2017 року за 124800 гривень на підставі довідки-рахунку, а грошові кошти привласнив і використав їх в супереч інтересам сім`ї.

Однак, за твердженням ОСОБА_2 , автомобіль ВАЗ 217130 у 2014 році був придбаний ним у ОСОБА_10 (батька позивача) і використовувався у сімейних цілях подружжя. Перебуваючи у шлюбі, за взаємною згодою позивача та відповідача 21 жовтня 2017 року відповідач відповідно до чинних на той час норм законодавства безпосередньо у сервісному центрі МВС у присутності адміністратора зазначеного органу уклав та оформив з ОСОБА_4 Договір купівлі-продажу транспортного засобу № ІЗ 2017/674550, за яким було продано автомобіль ВАЗ 217130, 2010 року випуску чорного кольору, за ціною 82460,00 гривень. Частина грошових коштів, виручених від продажу автомобіля, а саме: 50 000 гривень були передані позивачу та використані нею для підготовки спільної з відповідачем дочки до участі у пісенних конкурсах.

ОСОБА_2 також зазначає, що з аналізу позовної заяви вбачається, що позивач визнає дійсність правочину щодо продажу автомобіля ВАЗ 217130 і не вимагає визнання Договору купівлі-продажу транспортного засобу №2345/2017/674550 від 21 жовтня 2017 року недійсним, тобто, зазначений правочин ніким не оспорюється, і, відповідно, є дійсним. У свою чергу, грошові кошти, отримані подружжям після продажу автомобіля ВАЗ 217130, були отримані ними під час спільного сумісного проживання і витрачені на спільні потреби.

Крім того, під сумнів він ставить «Отчет о независимой оценке легкового автомобіля», складений ФЛП ОСОБА_11 при власному огляді від 01 лютого 2018 року і наданий позивачем до суду. Так, у звіті зазначено, що «тип двигуна» - «бензиновий», однак, жодної інформації у звіті не міститься, що на транспортному засобі встановлено ГБО (газобалонне обладнання) і що транспортний засіб має пошкодження.

Також ОСОБА_2 зазначив, що протягом спільного проживання (тобто до 01 лютого 2018 року) позивач в якості водія повноцінно користувалася легковим автомобілем ВАЗ 217130 з метою переміщення по місту Пологи Запорізької області, так і за містом як сама, так і з малолітньою дитиною ОСОБА_12 . Тому він робить висновок про те, що увесь час з моменту продажу вказаного автомобіля ВАЗ 217130 (з 21 жовтня 2017 року по фактично встановлену дату спільного проживання - лютий 2018 року, тобто протягом 4-х місяців з дати продажу) у позивача ОСОБА_1 у користуванні знаходилося Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВАЗ 217130, оформлене на ОСОБА_4 , і жодних заперечень стосовно такого відчуження з боку позивача не висловлювалося.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 просив відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У свою чергу, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна, який у ході розгляду справи неодноразово уточнював і у якому з урахуванням усіх змін просив визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 , а також припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на 1/3 квартири АДРЕСА_3 , з виплатою компенсації вартості 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 у розмірі 73000,00 гривень. На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 1/3 частину спірної квартири він отримав у власність шляхом приватизації, у зв`язку з чим він вважає цю частину квартири своєю особистою приватною власністю, а інші 2/3 частини спірної квартири були придбані ним на підставі Договору купівлі-продажу частини квартири від 13 серпня 2008 року, у зв`язку з чим він вважає, що поділу між ним та ОСОБА_1 підлягає лише ця частина квартири, тобто, кожному з них має бути виділено у власність по 1/3 частині спірної квартири у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. При цьому, на обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 посилається на ті ж обставини, які він викладав і у відзивах на первісний позов. Крім того, він зазначив, що ОСОБА_2 у період з 2001 по 2009 рік періодично виїжджав на заробітки до міста Москви Російської Федерації, де працював зварником, експедитором і отримував значний дохід. Грошові кошти на придбання спірної квартири, ремонт у квартирі та її облаштування були безпосередньо зароблені ОСОБА_2 . У свою чергу, ОСОБА_1 з квітня 2008 року знаходилася у декретній відпустці по догляду за дитиною - дочкою ОСОБА_3 . Також він зазначив, що 1/3 частина спірної квартири є незначною, виділити її в натурі неможливо, спільне користування зазначеним майном також є неможливим у зв`язку з непорозуміннями між сторонами та неможливістю спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а припинення права на 1/3 частину квартири не завдасть шкоди ОСОБА_1 . Тому, керуючись ч.2 і ч.4 ст.71 СК України, він вважав справедливим припинення права власності ОСОБА_1 на 1/3 частину спірної квартири з виплатою їй компенсації вартості 1/3 частини квартири у розмірі, не меншому ніж 67 222,66 гривень (відповідно до Звіту з незалежної оцінки, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 01 лютого 2018 року і наданого відповідачем за зустрічним позовом).

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мормуля П.В., зі свого боку, подала відзив на зустрічну позовну заяву, у якому, зокрема, зазначено, що доводи позивача про те, що нібито 1/3 частина спірної квартири належить йому на праві особистої приватної власності не підтверджені жодною нормою права, яка діяла на момент набуття права власності позивачем на 1/3 частину цієї квартири, а саме: на 14 травня 2008 року. Крім того, посилання на Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року (зі змінами) та інформаційний лист Верховного Суду України від 01 липня 2013 року вони вважають необґрунтованими і такими, що не стосуються даного спору. Всі інші доводи зустрічної позовної заяви та висновки зроблені на підставі неіснуючих норм права, а саме: позивач не наводить норму права (що діяла на час набуття права власності на спірну квартиру - на 14 травня 2008 року), яка б свідчила про те, що майно, отримане одним із подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», визнається особистою приватною власністю дружини або чоловіка. І взагалі, позивач, подаючи зустрічну позовну заяву, не довів, що 1/3 частина квартири отримана ним в результаті приватизації. Посилання на витяг № 18803675 від 14 травня 2008 року є безпідставними, бо в зазначеному витязі не зазначено, за яких обставин позивач набув право власності на 1/3 частину квартири. Саме свідоцтво про право власності №б/н від 14 травня 2008 року позивач не надав. Також представник відповідача за зустрічним позовом зазначив, що позивач не надавав жодних коштів на участь доньки у конкурсах протягом 2017 року в розмірі 50000 грн. та не приймав участі у підготовці та проведені вказаних або будь-яких інших конкурсів, у яких приймала участь ОСОБА_13 . Більш того, конкурс «Зоряні октави» відбувся не в грудні 2017 року, а в травні 2016 року. Щодо працевлаштування позивача та зайняття підприємницькою діяльністю він зазначив, що позивач за весь період шлюбу не отримував жодного доходу, навіть від підприємницької діяльності. Єдиним доходом позивача за час шлюбу є кошти, які він отримав від продажу спільного автомобіля ВАЗ-217130 ( НОМЕР_1 ), приховавши від відповідача та витративши на власні потреби. У свою чергу відповідач за період шлюбу працювала та мала постійний заробіток. Зазначені обставини підтверджують надані на адвокатський запит довідки від Пологівської ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області. Тому представник відповідача за зустрічним позовом просив суд відмовити ОСОБА_2 у задоволені зустрічного позову в повному обсязі.

ОСОБА_2 , зі свого боку, подав до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, у якій зазначив, що 14 травня 2008 року ОСОБА_2 набув право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом приватизації, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14 травня 2008 року; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «Імпульс» Пологівської районної ради № 18803675 від 14 травня 2008 року; Свідоцтвом про право власності № б/н від 14 травня 2008 року; Розпорядженням органу приватизації № 25 від 14 травня 2008 року, відповідно до якого станом на дату приватизації в квартирі проживали разом з ним рідні ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_7 (яка також була відповідальним квартиронаймачем) та вітчим позивача ОСОБА_4 . Саме за проханням ОСОБА_7 квартира була приватизована на всіх членів її родини, що в ній мешкали. Відповідач ОСОБА_1 до таких членів родини, які б мали право на приватизацію вказаної квартири, на той час не відносилася. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Тому, за твердженням ОСОБА_2 , приватизоване майно (1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 ) належить на праві приватної власності йому після приватизації і не може бути предметом поділу як спільна сумісна власність подружжя, оскільки сама приватизація передбачає за своїм змістом акт державної волі з передачі конкретному громадянину відповідного нерухомого майна (квартири). Тобто, під час приватизації виникають відносини «держава-громадянин», а не «чоловік-дружина». Таким правом наділений кожен громадянин, а тому така форма передачі майна у власність є персоніфікованою і пов`язана з конкретною особою. У зв`язку з тим, що приватизації підлягає не тільки нерухоме майно у вигляді квартир, а також і земельні ділянки, то за аналогією, на переконання ОСОБА_2 , потрібно дотримуватися позиції Верховного Суду України з цього питання, що викладена у Постанові Пленуму № 7 від 16 квітня 2004 року (зі змінами від 19 березня 2010 року) та у листі від 01 липня 2013 року «Про аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» (розділ приватизація майна). Також він зазначив, що автомобіль ВАЗ 217130 у 2014 році був придбаний ним у ОСОБА_14 (батька колишньої дружини ОСОБА_1 ) і використовувався у сімейних цілях подружжя. У період шлюбу за взаємною згодою обох сторін (як позивача, так і відповідача) 21 жовтня 2017 року ОСОБА_2 відповідно до чинних на той час норм законодавства безпосередньо у сервісному центрі МВС у присутності адміністратора зазначеного органу уклав та оформив із ОСОБА_4 . Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 2345/2017/674550, відповідно до якого було продано автомобіль ВАЗ 217130, 2010 року випуску, чорного кольору, за ціною 82460,00 гривень з метою фінансування участі дочки ОСОБА_3 у пісенних конкурсах «Яскраві діти України», «Зоряні октави», «Голос діти» тощо. Зокрема, позивач на вказані цілі віддав дружині 50 000 гривень. На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 робить висновок, що заперечення відповідача ОСОБА_1 щодо відмови в задоволенні його позовних вимог за зустрічним позовом є необґрунтованими, а в діях самої ОСОБА_1 вбачаються лише корисливі мотиви. З огляду на наведене він просив суд його позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити у повному обсязі.

Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення даного судового засідання.

У дане судове засідання позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Мормуль П.В. не з`явилися, але вони звернулися до суду із заявами про завершення розгляду справи за їх відсутності, у яких зазначили про підтримання заявлених ними позовних вимог у повному обсязі (з урахуванням клопотання від 05 серпня 2021 року про залишення частини позовних вимог без розгляду). Крім того, під час розгляду справи вони також наполягали на задоволенні заявлених ними позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та інших наданих до суду заявах по суті спору, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 вони просили відмовити.

Також у дане засідання не з`явився відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник адвокат Гришко Р.В., але вони теж подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, у яких зазначили про підтримання заявлених ними позовних вимог у повному обсязі з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог від 29 липня 2021 року, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 вони просили відмовити. Крім того, під час розгляду справи вони також наполягали на задоволенні заявлених ними позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві та інших наданих до суду заявах по суті спору, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 вони просили відмовити.

У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі ст.247 ч.2 ЦПК України справа розглядається судом без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, беручи до уваги пояснення сторін та їх представників, заслухавши показання свідка ОСОБА_4 , дослідивши письмові докази по справі, вважає позовні вимоги як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1 і ч.2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Частинами 1 і 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблені поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановленням їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз.1 п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п. 23 і п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Також суд враховує правові позиції ВС та ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВС та ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Під час розгляду справи судом було встановлено і сторонами не оспорюється, що 30 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 30 червня 2007 року. Вказаний шлюб було розірвано на підставі рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року у справі №324/1467/17, копія якого долучена до матеріалів справи.

Від вказаного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 17 квітня 2008 року, на яку ОСОБА_1 отримує аліменти від ОСОБА_2 на підставі рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 07 травня 2018 року у справі №324/565/18, копія якого долучена до матеріалів справи.

Як вбачається із копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 липня 2018 року №129737780, копії довідки КП «Імпульс» Пологівської районної ради №б/н від 01 лютого 2018 року, копії Договору купівлі-продажу частини квартири від 13 серпня 2008 року, копії Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 13 серпня 2008 року №6367056, копій Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 травня 2008 року №18803675 та від 13 серпня 2008 року №19873674, копії Розпорядження органу приватизації від 14 травня 2008 року № 25, у власності ОСОБА_2 перебуває квартира за адресою: АДРЕСА_1 . У той же час, із вказаних документів вбачається, що 1/3 частину спірної квартири ОСОБА_2 набув у власність шляхом приватизації 14 травня 2008 року, а 2/3 частини цієї квартири він придбав у ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Відповідно до копії Звіту з незалежної оцінки трикімнатної квартири загальною площею 59,8 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м, розташованої на четвертому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 01 лютого 2018 року, ринкова вартість спірної квартири склала 201668,00 грн.

Тобто, ОСОБА_2 набув у власність вказану квартиру у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

При цьому, ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), від 16 серпня 2021 року у справі № 138/692/18 (провадження № 61-9855св20).

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому, лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц (провадження № 61-6409св18).

Як зазначалося вище, копія довідки КП «Імпульс» Пологівської районної ради №б/н від 01 лютого 2018 року, копія Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 травня 2008 року №18803675 та копія Розпорядження органу приватизації від 14 травня 2008 року № 25 підтверджують, що ОСОБА_2 набув у власність 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , саме шляхом приватизації 14 травня 2008 року, і у встановленому законом порядку дані документи не визнавалися недійсними, тобто є чинними.

Наведене свідчить про те, що 1/3 частина спірної квартира дійсно є саме особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки була набута ним відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до 08 лютого 2011 року.

При цьому, 2/3 частини спірної квартири дійсно є саме спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і у порядку поділу мають бути розділені між ними порівну, тобто по 1/3 частині кожному.

Тобто, з наведеного вбачається, що за ОСОБА_2 має бути визнано право власності на 2/3 частини спірної квартири, а за ОСОБА_1 на 1/3 частину спірної квартири.

У зв`язку з цим суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя і визнання за нею права спільної часткової власності на 1/3 частину спірної квартири та про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 2/3 частини спірної квартири.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За результатами аналізу змісту положень ст.71 СК України частини четверта та п`ята виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Необхідність обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (стаття 365 ЦК України), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку в спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, в свою чергу, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.

Із квитанції №0.0..1 від 22 січня 2020 року судом встановлено, що ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок суду кошти у сумі 73000,00 грн. для забезпечення можливості подальшого присудження ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/3 частини спірної квартири.

Однак, у даному випадку позивач за первісним позовом ОСОБА_1 під час розгляду справи наполягала саме на задоволенні заявлених нею позовних вимог про визнання за нею права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири і не надавала своєї згоди на отримання 73000,00 грн. як грошової компенсації вартості 1/3 частини спірної квартири.

У зв`язку з цим суд приходить до висновку про те, що не підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 на 1/3 квартири АДРЕСА_3 з виплатою їй компенсації вартості 1/3 частини спірної квартири у розмірі 73000,00 гривень. При цьому, грошові кошти у сумі 73000,00 грн., які були внесені на депозитний рахунок суду, підлягають поверненню ОСОБА_2 .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 62400 гривень - половини від загальної вартості автомобіля ВАЗ 217130, суд зазначає таке.

Із копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №2345/2017/674550 від 21 жовтня 2017 року судом встановлено, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ 217130, 2010 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , за 82460,00 грн., у зв`язку з чим ОСОБА_4 отримав Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , копія якого долучена до матеріалів справи.

У той же час, із листа Регіонального сервісного центру в Запорізькій області МВС України від 25 вересня 2018 року №31/8-4752 судом встановлено, що автомобіль ВАЗ 217130, 2010 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , був з 02 жовтня 2010 року зареєстрований за ОСОБА_10 , 04 листопада 2014 року він був перереєстрований на ОСОБА_2 , а 21 жовтня 2017 року був перереєстрований на ОСОБА_4 . При цьому, у матеріалах перереєстрації автомобіля ВАЗ 217130, 2010 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , від 21 жовтня 2017 року письмова згода ОСОБА_1 на продаж автомобіля відсутня.

Тобто, придбання і продаж вказаного автомобіля були здійснені ОСОБА_2 ще під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Допитаний судом свідок ОСОБА_4 повідомив, що дійсно його пасинок ОСОБА_2 продав йому 24 жовтня 2017 року автомобіль «Пріора», реєстраційний номер НОМЕР_1 за 80000,00 грн. Передача вказаних грошей відбувалася вдома у свідка у АДРЕСА_6 , де крім нього та ОСОБА_2 була присутня також і ОСОБА_1 . У його присутності ОСОБА_2 частину отриманих грошей (50000,00 грн., які були запаковані, купюрами по 500,00 грн.) передав ОСОБА_1 . У подальшому ОСОБА_15 ще приблизно 3 чи 4 місяці їздила на цьому автомобілі з його дозволу. Також він підтвердив факт придбання ОСОБА_2 у нього та його матері 2/3 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом враховано, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно із ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був набутий за час шлюбу, що не заперечується сторонами, є цінним майном та неподільною річчю, право власності на яку підлягає державній реєстрації. У зв`язку з цим згода ОСОБА_1 на його продаж мала бути в силу ч.3 ст.65 СК України висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Проте, ОСОБА_2 здійснив його продаж своєму відчиму без письмової і нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 як другого з подружжя. Крім того, ним не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що продаж спірного автомобіля було здійснено дійсно в інтересах сім`ї, а отримані кошти дійсно були використані в інтересах сім`ї, зважаючи на те, що ОСОБА_1 дані обставини заперечує, а також враховуючи, що на час продажу автомобіля на розгляді у суді вже перебував позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, на підтвердження чого до суду було надано копію ухвали Пологівського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року про відкриття провадження у справі №324/1467/17.

При цьому, суд не бере до уваги свідчення ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 була присутня при отриманні ОСОБА_2 грошей за спірний автомобіль і останній віддав їй частину отриманих грошей, оскільки дані свідчення не можуть замінити собою письмову та нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_1 на продаж автомобіля, яка у матеріалах реєстраційної справи та у матеріалах даної судової справи відсутня. Крім того, ОСОБА_4 перебуває у родинних відносинах із ОСОБА_2 і є новим власником спірного автомобіля, у зв`язку з чим може мати певну зацікавленість у результатах вирішення даної справи, а також він не підтвердив саме факт використання отриманих грошей в інтересах сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому, сама ОСОБА_1 факт отримання грошей категорично заперечує.

У той же час судом враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) та від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19 (провадження №61-17347св19), відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У даному випадку із копії Звіту (скорочена форма) про незалежну оцінку легкового автомобіля «ВАЗ-217130», реєстраційний № НОМЕР_1 , складеного ФОП незалежним оцінювачем ОСОБА_11 01 лютого 2018 року, судом встановлено, що ринкова вартість вказаного автомобіля станом на 01 лютого 2018 року складає 124800,00 грн.

ОСОБА_2 , хоча і не погодився із такою оцінкою автомобіля, але зі свого боку не надав жодного доказу на підтвердження своєї позиції і не заявляв клопотання перед судом про проведення експертизи для визначення дійсної вартості спірного автомобіля. Тому суд не бере його позицію з даного питання до уваги.

Тому суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення із ОСОБА_2 62400 гривень - половини від загальної вартості автомобіля ВАЗ 217130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 124800 гривень, який є спільною сумісною власністю, на її користь у порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя.

Усі інші надані сторонами докази на обґрунтування заявлених позовних вимог суд до уваги не бере, оскільки вони не спростовують наведених вище висновків суду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із квитанції про сплату №75541 від 03 липня 2018 року судом встановлено, що ОСОБА_1 при поданні позову сплатила судовий збір у сумі 2257,99 грн., зважаючи на те, що нею було визначено ціну позову у сумі 225799,00 грн.

У подальшому ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мормуля П.В. було подано до суду уточнену позовну заяву від 26 листопада 2018 року, у якій ціну позову було зменшено і визначено її у розмірі 195954,00 грн., тобто, за вказані зменшені позовні вимоги ОСОБА_1 мала сплатити судовий збір у сумі 1959,54 грн.

Пізніше представником ОСОБА_1 адвокатом Мормулем П.В. було подано клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду, у задоволенні якого ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року було відмовлено і на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України було закрито провадження у даній об`єднаній цивільній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного рухомого майна.

Тобто, фактично за позовні вимоги, які залишилися на розгляд суду, ОСОБА_1 мала сплатити судовий збір у сумі 1632,34 грн.

При цьому, на даний час ОСОБА_1 не зверталася до суду із клопотанням про повернення судового збору у зв`язку зі зменшенням позовних вимог та у зв`язку із закриттям провадження у справі щодо частини позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, як того вимагає ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з чим на даний час у суду відсутні підстави для вирішення даного питання.

Крім того, до суду представником ОСОБА_1 адвокатом Мормулем П.В. на підтвердження сплати йому гонорару за ведення даної справи у сумі 15000,00 грн. було надано копію Ордера на надання правової допомоги серії ЗП №035484 від 31 травня 2018 року, копію Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію Договору про надання правової допомоги №31.05/2018 від 31 травня 2018 року, копію прайс-листа на послуги до договору №31.05/2018 від 31 травня 2018 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, копію додаткової угоди №1 від 29 січня 2021 року до договору №31.05/2018 про надання правової допомоги від 31 травня 2018 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера №16 від 29 січня 2021 року.

ОСОБА_2 та його представник клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявляли.

Тому, враховуючи, що судом було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у сумі 13207,59 грн. (розрахунок: 16632,34 грн. (сума понесених судових витрат) х 129622,67 (сума задоволених позовних вимог) / 163234,00 грн. (сума заявлених позовних вимог)).

У свою чергу, ОСОБА_2 за подання зустрічного позову, ціну якого він визначив у розмірі 149915,32 грн. сплатив судовий збір у сумі 1499,16 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 07 серпня 2018 року.

Пізніше ОСОБА_2 було подано заяву про відмову від частини позовних вимог, яка була задоволена ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року.

У той же час, судом на підставі ч.2 ст.176 ЦПК України за результатами розгляду справи було визначено дійсну ціну заявлених і остаточно підтриманих ОСОБА_2 позовних вимог у розмірі 201668,00 грн., оскільки фактично заявлені ним 2 позовні вимоги передбачали отримання ним у власність усієї спірної квартири, вартість якої була визначена за результатами оцінки, яка під час розгляду справи оспорена не була.

Тобто, фактично за позовні вимоги, які залишилися на розгляд суду, ОСОБА_2 мав сплатити судовий збір у сумі 2016,68 грн.

Тому із ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь держави недоплачена сума судового збору у розмірі 517,52 грн.

Крім того, до суду ОСОБА_2 та його представником адвокатом Гришком Р.В. на підтвердження понесення ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у даній справі було надано копію Ордера на надання правової допомоги серії ДН №023156 від 01 серпня 2018 року, копію Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, Квитанції про сплату послуг у наданні правової допомоги від 29 листопада 2018 року № 47/18 на загальну суму 10200,00 грн., від 22 січня 2020 року №3/20 на суму 8000,00 грн., від 09 березня 2021 року № 17/21 на суму 17000,00 грн., Акти прийому-передачі виконаних робіт за договором №47/18 від 01 серпня 2018 року про надання правничої допомоги від 29 листопада 2018 року на суму 10200,00 грн., від 22 січня 2020 року на суму 8000,00 грн., від 09 березня 2021 року на суму 17000,00 грн. Тобто, загальна сума понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у даній справі складає 35200,00 грн.

ОСОБА_1 та її представник клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявляли.

Тому, враховуючи, що судом було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у сумі 24811,12 грн. (розрахунок: 37216,68 грн. (сума понесених судових витрат) х 134445,33 (сума задоволених позовних вимог) / 201668,00 грн. (сума заявлених позовних вимог)).

Судом також враховано, що відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Зважаючи на те, що судом було визначено, що із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у сумі 13207,59 грн., а із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у сумі 24811,12 грн., суд вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_1 сплатити на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 11603,53 грн.

Оскільки під час розгляду справи було вжито заходи забезпечення позову постановою Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2019 року, то відповідно до вимог ч.7 і ч. 8 ст.158 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову строк дії заходів забезпечення позову триває відповідно до зазначеної норми ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 81, 141, 158, 176, 247, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 , право власності на 1/3 (одну третю) частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 , кошти у сумі 62400 (шістдесят дві тисячі чотириста) грн. 00 коп. як половину від загальної вартості автомобіля ВАЗ 217130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка складає 124800 грн. 00 коп., що був спільною сумісною власністю, у порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 , право власності на 2/3 (дві третіх) частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя.

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Строк дії заходів забезпечення позову, вжитих постановою Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2019 року, а саме: накладення арешту на квартиру, загальною площею 59,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_2 ; заборона ОСОБА_2 переміщувати та відчужувати майно загальною вартістю 125130 грн., яке знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1. Диван кутовий вартістю 4650 грн.; 2. Крісло вартістю 1000 грн.; 3. Кондиціонер вартістю 3900 грн.; 4. Телевізор плазмовий вартістю 4730 грн.; 5. Килим натуральний вартістю 3000 грн.; 6. Тумба під телевізор вартістю 1000 грн.; 7. Люстра вартістю 960 грн.; 8. Ніша дзеркальна (вмонтована) вартістю 1600 грн.; 9. Диван-ліжко вартістю 4900 грн.; 10. Шкаф-купе вартістю 3800 грн.; 11. Люстра вартістю 735 грн.; 12. Пилосос вартістю 2400 грн.; 13. Постільна білизна, рушники, пледи подаровані; 14. Диван-ліжко в дитячій кімнаті вартістю 2190 грн.; 15. Шафа-купе вартістю 4000 грн.; 16. Стіл письмовий вартістю 1000 грн.; 17. Полиця книжкова вартістю 500 грн.; 18. Стінка шведська спортивна вартістю 1500 грн.; 19. Комп`ютер та монітор вартістю 7000 грн.; 20. Килим натуральний вартістю 3000 грн.; 21. Люстра вартістю 350 грн.; 22. Тумба для взуття вартістю 1100 грн.; 23. Шафа для одягу відкрита вартістю 850 грн.; 24. Люстри вартістю 300 грн. по 2 шт.; 25. Вмонтовані кухонні меблі вартістю 12500 грн.; 26. Стіл кухонний вартістю 850 грн.; 27. Холодильник вартістю 5800 грн.; 28. Духовка вмонтована вартістю 2065 грн.; 29. Котел газовий вартістю 5550 грн.; 30. Варильна поверхня вмонтована в кухню вартістю 890 грн.; 31. Мультиварка вартістю 2300 грн.; 32. Лічильник газовий вартістю 750 грн.; 33. Лічильник для води вартістю 250 грн.; 34. Люстра вартістю 320 грн.; 35. Стільці вартістю 250 грн. по 4 шт.; 35. Посуд скляний та металевий подарунок; 36. Тюнер вартістю 1100 грн.; 37. Барна стійка вмонтована вартістю 2600 грн.; 38. Стілець барний вартістю 350 грн.; 39. Витяжка вартістю 865 грн.; 40. Сушилка для фруктів вартістю 1200 грн.; 41. Кальян вартістю 12000 грн.; 42. Ванна вартістю 1005 грн.; 43. Унітаз вартістю 900 грн.; 44. Раковина для вмивання вартістю 700 грн.; 45. Шафа під умивальник вартістю 950 грн.; 46. Пральна машина вартістю 5700 грн.; 47. Праска вартістю 7950 грн.; 48. Дошка для праски вартістю 950 грн.; 49. Бойлер водонагрівальний на 50 літрів вартістю 1500 грн.; 50. Кована підставка для квітів вартістю 670 грн., триває відповідно до ч.7 і ч. 8 ст.158 ЦПК України, тобто протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили, а якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 , судові витрати у сумі 11603 (одинадцять тисяч шістсот три) грн. 53 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь держави недоплачений судовий збір у сумі 517 (п`ятсот сімнадцять) грн. 52 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Пологівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 13 серпня 2021 року.

Суддя: Каретник Ю. М.