Справа № 200/4573/13-ц
Провадження № 2/932/936/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.,

при секретарі - Скопа Н.О.,

розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи постійно діючий третейський суд при Асоціації українських банків, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування третейського застереження, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2013 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав невідповідності п.п.6.2. п.6 Договору про надання відновлювальної лінії №116/03-8 від 07 липня 2008 року та п.п 5.2. п.5 Договору поруки №116/03-8 від 07 липня 2008 року та Договору іпотеки №480 від 07 липня 2008 року вимогам ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.12 Закону України «Про третейські суди», пред`явили до суду вимоги на предмет визнання недійсними та скасування зазначених пунктів договорів, обґрунтовуючи це тим, що спір не може бути розглянутий визначеними у даних пунктах суддями постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, оскільки суддя призначається Головою цього суду та споживач має бути ознайомлений із Регламентом цього суду перед тим, як укладати таке застереження. Позивачі зазначають, що якщо кредит відноситься до споживчого, то справа щодо споживчого кредиту не відноситься до компетенції третейського суду, у зв`язку з чим ця третейська угода має бути визнана судом недійсною, про що вказано в Ухвалі Верхового Суду України від 09 грудня 2009 року у справі за №6-20669св07.

На підставі викладеного, вважають, що оскаржувані пункти договорів є недійсними, оскільки порушують їх право на судовий захист у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та на підставі ст. 203, ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, ч.1 ст. 217 ЦК України їх належить визнати недійсними.

Дана цивільна справа перебувала в провадженні суддів Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідач 08 січня 2019 року подав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позивачі не вказують, яке саме право порушується цими пунктами договорів, щоб надавало можливість застосувати до них положення Закону України «Про захист прав споживачів», враховуючи ще і те, що даний Закон не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Разом з цим, відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, на подання відзиву на позов, також подав 21 січня 2019 року відзив на позов, в якому зазначає, що одним із засобів реалізації права на захист є звернення до третейського суду, що не позбавляє особу права звертатись до державного суду за захистом, при цьому наголошував, що Регламент третейського суду при ПУБ опублікований на сайті третейського суду, є загальнодоступним та не потребує його підписання або надання у вигляді окремого додатку до договору. При цьому відповідач зазначив, що під час укладання та підписанні договорів, у позивачів не було жодних заперечень до такого застереження, а на момент подання позову сплив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Третя особа постійно діючий третейський суд при Асоціації українських банків 12 липня 2013 року, 13 грудня 2019 року, 16 жовтня 2020 року та 12 липня 2021 року подала заперечення та відзив на позов, які за змістом тотожні з відзивом відповідача на позов.

Третя особа ОСОБА_3 у заяві про залучення її третьою особою у справі зазначила, що вона на момент укладання договорів знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 та на підставі ст.ст.65, 74 Сімейного кодексу України рішення у цій справі може суттєво вплинути на її права та обов`язки.

З відкриттям позовного провадження за ухвалою суду від 05 квітня 2013 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та з потребою у залученні третьою особою ОСОБА_4 у справі, вжиттям засобів забезпечення позову, зупиненням провадження до розгляду іншої цивільної справи та заміною відповідача його правонаступником.

Ухвалою суду від 17.12.2019 року замінено у даній цивільній справі відповідача Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 16.12.2020 року № 506 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2021 року для розгляду даної справи визначено суддю Кудрявцеву Т.О.

Ухвалою від 21.01.2021 року вказана справа прийнята суддею про провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального провадження з призначенням проведення підготовчого засідання.

Ухвалою від 01.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивачі в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, 07 грудня 2021 року через канцелярію суду їх представник подала заяву про розгляд справи у її та позивачів відсутності, в якій зазначила про повне підтримання позовних вимог та не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку.

Відповідач АТ «Альфа-Банк», будучи повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, однак у клопотанні від 16 вересня 2021 року просив проводити розгляд справи у відсутність представника банку та врахувати зазначене у відзивах на позов.

Представник третьої особо постійно діючого третейського суду при АУБ в судове засідання не з`явився, у відзиві на позов зазначав про можливість розгляду справи у відсутність представника суду.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, заяв чи клопотання до суду не подавала і причин неявки не повідомляла.

Дослідивши матеріали справи, заяви з процесуальних питань, якими сторони обмінялись в процесу розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку на підставі ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу засобами фіксації судового засідання у зв`язку із неявкою сторін із частковим задоволенням позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Судом встановлено, що 07 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №116/03-8, де п. 1.1. Кредитного договору Кредитор зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 123700 доларів США зі сплатою 14,00% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 06 липня 2018 року (включно).

У п. 6.2. договору міститься третейська угода та зазначено, що «у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст. 5 ЗУ «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатолівною Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, б. 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або ОСОБА_5 у порядку черговості, вказаному у пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків».

Того ж дня АКБ «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір поруки №116/03-8, де предметом договору є солідарна відповідальність поручителів за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та можливих санкцій у розмірі та у строки і в порядку, передбачених договором кредиту про надання відновлювальної кредитної лінії №116/03-8 від 07 липня 2008 року.

Разом з цими договорами, того ж дня між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки №480.

Пунктом 5.2 зазначених договорів поруки та іпотеки також передбачено третейське застереження, аналогічне кредитному договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону.

Згідно ч. 1, 4 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Верховним Судом України надіслано для використання у практичній діяльності судів узагальнення практики застосування судами Закону України «Про третейські суди» № 9-71 від 27 квітня 2009 року, в п. 5 якого зазначено, що якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. Судам необхідно звернути увагу, що така норма передбачає обізнаність сторін третейської угоди з умовами регламенту та їх згоду з такими умовами, що також має бути підтверджене належними доказами. Третейська угода обов`язково повинна містити вказівку на вичерпне коло питань, які передаються на третейський розгляд.

Види і форма третейської угоди визначена ст. 12 вказаного Закону, відповідно до якої належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обов`язковою умовою правомірності третейського розгляду спору.

Третейська угода, яку викладено в п. 6.2. спірного кредитного договору, не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», оскільки не містить конкретного зазначення всіх істотних умов та предмету спору та регламент Постійно діючого Третейського суду при асоціації Українських банків не є невід`ємною частиною третейської угоди.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» визначено, що юридичні або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виник з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону.

У зв`язку з чим, суд вважає, що спочатку повинен виникнути спір про право цивільне або господарське, а потім вже сторони складають третейську угоду про передачу конкретного спору на розгляд третейському суду.

Діюче законодавство не передбачало на момент укладання кредитного договору права осіб укладати третейську угоду про передачу на вирішення третейському суду невизначеної або необмеженої кількості спорів, які можуть виникнути шляхом проведення переговорів між сторонами у майбутньому. Такі домовленості звужують право осіб на судовий захист тільки в третейському суді, що суперечить вимогам ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України.

Оскаржуваною третейською угодою визначено, що на розгляд третейського суду передається спір, який виникає не з умов договору, а утворюється в результаті проведення переговорів уповноважених сторін з невизначеного кола питань, тому вбачається, що третейська угода не врегульовує питання передачі всіх спорів по кредитному договору до третейського суду, тому ця угода не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Девір проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року, звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору.

Судом встановлено, що позивач не мав і не має бажання та вільного волевиявлення щодо розгляду будь-яких спорів у третейських судах, оскільки довіряє тільки рішенням компетентного суду.

Також судом встановлено, що 19 жовтня 2010 року у справі №1399/10 постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків ухвалено рішення про стягнення із солідарних боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суми заборгованості за зазначеними договорами у розмірі 1 182 102,67 грн., на виконання якого Дніпровським районним судом м. Києва 15 лютого 2012 року видно виконавчі листи у справі №6-5337/11, що узгоджується із наданою у копії постановою про відкриття виконавчого провадження від 04 лютого 2013 року ВП №36315578.

Законом України від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» було накладено заборону на укладення третейської угоди та встановлено обмеження розгляду третейськими судами спорів щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку, кредитної спілки, і доповнено статтю 6 Закону України «Про третейські суди» новим пунктом 14. Цей закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-2074цс15.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина особи щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України, зокрема у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-2712цс15, з яким у подальшому погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18).

З наведено належить дійти висновку, що Закон України «Про третейські суди» містить заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча цьому суду відповідно до закону.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 14 березня 2019 року у справі за № № 774/135/18 провадження № 61-48015ав18.

Посилання відповідача на те, що правовідносини не містять характеру споживчих послуг суд до уваги не приймає, оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, а посилання на наявність ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2013 року про повернення цього позову позивачеві з підстав порушення правил підсудності розгляду цього спору судові, не є преюдиціальною обставиною в розумінні ч.4 ст. 82 ЦПК України для розгляду цієї справи цим судом.

В даній справі позивач ОСОБА_1 , як споживач послуг банку, оскаржує пункт 6.2 кредитного договору щодо третейського застереження, на підставі якого третейським судом ухвалено рішення.

Третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону про третейські суди). Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (частина перша статті 12 Закону про третейські суди).

Кредитний договір, який містить спірний пункт, було погоджено, укладено та підписано сторонами 07 липня 2008 року, однак підпис позичальника міститься не на кожній сторінці договору кредиту, зокрема, на а.с.15 Том І, де зазначений п.6.2, який оскаржує позивач ОСОБА_1 , його підпис відсутній, що судом приймається як відсутність волевиявлення позичальника та недодержання в момент вчинення правочину стороною всіх істотних умов.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Щодо некомпетентності розгляду третейськими судами справ щодо споживчих кредитів підтверджується правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс15, якою Верховний Суд України скасував рішення третейського суду у зв`язку з тим, що відповідач є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими обґрунтовуються вимоги, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, з чого належить дійти висновку, що п.6.2 у договорі про надання відновлювальної кредитної лінії №116/03-8 від 07 липня 2008 року є недійсним в силу ст. 215 ЦК України та його скасування судом не потребує.

Розв`язуючи вимоги позивачів щодо визнання недійсними п.5.2 договорів поруки та іпотеки від 07 липня 2008 року, суд, на виконання вимог ст. 263 ЦПК України, враховує висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Так, договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням нею обов`язків як найманим працівником, то такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

У частинах першій, другій статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови існування основного. Тому сторона такого договору не є споживачем, оскільки вказаний договір не направлений на задоволення потреб поручителя.

Зазначений правовий висновок висловлений у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц; Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/11937/16-ц та від 03 липня 2019 року у справі № 757/28305/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 757/75445/17-ц.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У даній справі встановлено, що спірний п.5.2 договору іпотеки підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

На підставі викладено суд приходить до висновку, що наданий у копії договір іпотеки №480 від 7 липня 2008 року є нотаріально завіреним, підписаним сторонами, що свідчить про погодження у договорі і спірного п.5.2, що повністю відповідає вимогам ст.ст. 203,207 ЦК України щодо укладання та підписання і узгодження всіх істотних умов цього договору, внаслідок чого у суду відсутні підстави для визнання цього пункту договору недійсним, як і відсутні такі підстави для визнання аналогічного пункту договору поруки як такого, що не регулюється нормами Закону України «Про захист прав споживачів», а застосування строку позовної давності в цьому випадку судом не здійснюється з підстав недоведеності порушення прав позивачів відповідачем.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», в якому третіми особами зазначено постійно діючий третейський суд при Асоціації українських банків, ОСОБА_3 , про визнання недійсним та скасування третейського застереження підлягають задоволенню частково з визнанням недійсною третейської угоди, передбаченої п.6.2 ст.6 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №116/03-8 від 07 липня 2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави у розмірі 908 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи постійно діючий третейський суд при Асоціації українських банків, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування третейського застереження задовольнити частково.

Визнати недійсною третейську угоду, передбачену п.6.2 ст.6 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №116/03-8 від 07 липня 2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Т.О. Кудрявцева