Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/425/20
Провадження № 2/376/101/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2021 р. Сквирський районний суд Київської області

у складі: головуючого судді Коваленка О.М.,

за участю секретаря Таранчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

установив:

У лютому 2020 року АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з вказаним позовом.

У позовній заяві позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву №б/н від 30.04.2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних від суми заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, згідно якої надала свою згоду на те, що ця заява разом з Тарифами, Умовами і Правилами надання банківських послуг, які надані були їй на ознайомлення у письмовій формі, складають Договір про надання банківських послуг у відповідності до ч.1 ст.634 ЦК України (далі по тексту - Договір). Вказує, що на підставі вказаного Договору банком, відкрито на ім`я відповідача кредитний ліміт та картрахунок, надано їй у користування кредитну картку та яка в подальшому перевипускалась, а отже позивач виконала свої зобов`язанням за договором.

Зазначає, що відповідач зобов`язалася повернути витрачений кредитний ліміт згідно умов Договору щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу, який встановлений Договором, а також оплачувати комісійні на умовах передбачених договором. Останній користувався кредитним лімітом та знімав кредитні кошти, з карткового рахунку.

Внаслідок невиконаних відповідачем зобов`язань станом на 31.12.2019 року Банком нараховано заборгованість за Договором у розмірі 11955,50 грн., з яких: 6445,29 грн заборгованість за кредитом; 4364,71 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; 0,00 грн заборгованість за комісією; 100,00 грн нараховано пені за прострочене зобов`язання; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн штраф (фіксована частина); 545,50 грн штраф (процентна складова).

З урахуванням наведеного та поданої 24.03.2021 року заяви про зменшення розміру позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача 10984,51 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 30.04.2013 року та 2102,00 грн. судових витрат.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить суд розглянути справу в його відсутності, змінені позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає, вважає його необгрунтованим. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.3 ст. 211 ЦПК України).

Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи.

Відповідно до підписаної сторонами Анкети-заяви б/н про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 30.04.2013 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Позивач в обґрунтування обставин, про те, що Заява позичальника, Умови та Правила наданих банківських послуг а також Тарифів банку розміщених на офіційному сайті Приват Банку, у відповідності до ч.1 ст.634 ЦПК України складають Договір про надання банківських послуг, а також про те, що відповідач був належним чином ознайомлений з умовами і тарифами кредитування, як доказ посилається на підписання відповідачем вищенаведеної Анкети-заяви про приєднання, яка містить відповідні норми і погодження відповідача.

Матеріали справи не містять доказу, що відповідачу ОСОБА_1 за Договором б/н від 30.04.2013 були надані кредитні картки з відповідним терміном дії. З письмових пояснень відповідача, остання стверджує що відкривала рахунок у Банку для отримання соціальних виплат та заперечує факт видачі їй Банком кредитних карток (а.с.117).

Враховуючи наведене та беручи до уваги наданий Банком розрахунок заборгованості за договором б/н від 30.04.2013 року, з якого вбачається , що у період з 30.04.2013 року до 03.06.2019 року періодично надходили суми погашення за наданим кредитом, суд дійшов висновку про доведеність факту видачі відповідачу кредитних коштів та користування саме відповідачем кредитним лімітом шляхом здійснення банківських операцій по картрахунку зі зняттям коштів та інших операцій (а.с.104-107).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту у розмірі 6445,29 грн, стягнути складову його вартості, зокрема заборгованість за нарахованими простроченими відсотками у розмірі 4539,22 грн.

Здійснюючи розрахунок заборгованості позивачем визначено відсутність заборгованості по інших складових таких як заборгованість за поточним тілом кредиту, нарахованими відсотками, пені, комісії та відсотків за прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України внаслідок періодично погашення відповідачем заборгованості за кредитом і розподіл Банком відповідних коштів на вказану суму боргу.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги заборгованості, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором складеного станом на 30.09.2020 року, посилався на витяг з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ як невід`ємні частини спірного договору та саме із зазначеними тарифами та умовами договору був ознайомлений відповідач під час підписання Анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приват Банку від 30.04.2013 року.

Даючи законну та правову оцінку доказами по справі, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приват Банк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Банк, здійснюючи розрахунок відсотків за користування кредитом, за прострочений кредит, нарахування пені, штрафів, комісій, та інших складових частин суми боргу, пред`являючи вимоги про їх погашення, в тому числі їх розміру та порядку нарахування, окрім розрахунку кредитної заборгованості, виписки про рух коштів, надано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку, як невід`ємна частина кредитного договору, посилаючись у позові, що нарахування складових частин здійснювалось саме на підставі вказаних Умов і правил а також Тарифів, які розміщенні на офіційному сайті Банку.

Разом з тим, позивачем не надано доказів, що саме ці Умови розумів відповідач, та ознайомився й погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приват Банку, а також те, що вказані документи на момент укладення договору взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, пені комісії та штрафних санкцій за користування кредитними коштами і інших платежів, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі й порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

У цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приват Банк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані банком Умови та правила банківських послуг та що саме ці умови розумів відповідач під час підписання Анкети-заяви про приєднання, відсутності у вказаних заявах домовленості сторін про нарахування відсотків, пені, комісій та штрафних санкцій за користування кредитними коштами, надана банком копія Витягу з Умов та Правил а також Витягу з Тарифів банку не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Окрім цього зазначені документи не містять підпису відповідача, а тому у розумінні ч.1 ст.634 ЦК України не можуть уважатися частиною кредитного договору. Відсутні й підстави вважати, що було обумовлено у письмовому вигляді відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яка встановлена у формі сплати пені, комісій, штрафних санкцій і інших платежів за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором та стягнення інших платежів.

Анкета-заява про приєднання, не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Крім цього, анкета заява не містять інформації, яку саме кредитну картку отримав відповідач.

За таких обставин розрахунок позивача складений на підставі вищенаведених умов та правил надання банківських послуг є неналежним доказом наявності заборгованості за відсотками, відсутності заборгованості за пенею, комісій та штрафних санкцій за кредитним договором, а вимоги позивача про їх нарахування і стягнення є безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у Анкеті-заяві про приєднання.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII Про захист прав споживачів (далі -Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів , прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19.

Даючи належну оцінку розрахунку заборгованості сторін, здійснюючи власний розрахунок боргу, судом враховано наступне.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку

Вказаний висновок відповідає правовій позиції висвітленій у Постанові КЦС Верховного суду від 16.09.2020 року за результатами розгляду справи № 200/5647/18.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду згідно постанови по справі №755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18) від 23 січня 2018 року, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд, на думку ВС, зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Перш за все, даючи оцінку законності розрахунку заборгованості, суд має врахувати, що вказаний розрахунок здійснений на підставі первинно-облікового документа Виписки про рух коштів з картрахунку, яка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції).

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок.

У матеріалах справи не міститься виписка з карткового рахунку, з якої вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали.

Внаслідок викладеного, суд дійшов висновку, що аргументи позивача, наведені в позові та доданий розрахунок заборгованості за договором б/н від 30.04.2013 року, не обґрунтовані та не підтверджені належними, допустимими й достовірними доказами.

За операціями щодо поповнення картрахунків за вищевказаний період часу, відповідачем проведені операції на загальну суму понад 30 000 грн. Водночас, позивачем частина суми, що мала іти на погашення основної суми боргу, було перерозподілено на погашення вищевказаної неіснуючої заборгованості, що призвело до збільшення тіла кредиту та обсягу відповідальності відповідача.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем погашено заборгованість за кредитом у повному обсязі та здійснено переплату грошових коштів на суму 19015,49 грн. (30 000 - 10984,51 = 19015,49 грн.).

Зустрічних позовних вимог щодо повернення зайво сплачених грошових коштів відповідачем не подавалось.

Отже, станом на день звернення позивача до суду відповідач не має перед Банком заборгованості за договором б/н від 30.04.2013 року, суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову через відсутність предмету спору, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягає сплачені судові витати покладаються на позивача.

На підставі ст.526-527, 530, 549, 610, 612, 615, 625-626, 328-629, 633-634, 638, 1050, 1054, 1055 ЦК України та керуючись ст. 12, 81-89, 141, 229, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

постановив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором б/н від 30.04.2013 року.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції на протязі 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.М. Коваленко