Справа № 656/337/21
Номер провадження 2/656/101/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

02 вересня 2021 року Іванівський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Ковальчук Т.М.

за участі:

секретаря судових засідань Костенко Н.С.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванівка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

08.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В даному будинку залишається зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , проте фактично з 13.02.2019 року, після розірвання шлюбу, вона не проживає за адресою реєстрації, фактичне її місце проживання: м.Рівне Рівненської області.

Посилаючись на те, що він є особою з інвалідністю третьої групи, отримує мінімальну пенсію, а реєстрація відповідача створює йому перешкоди у користуванні належним будинком, а саме перешкоди для оформлення субсидії для оплати житлово-комунальних послуг. Відповідач виїхала до іншого місця проживання та після того, як покинула проживати за адресою реєстрації, жодного дня не проживала та не відвідувала належний позивачу будинок, добровільно зняти реєстрацію не бажає, тому позивач вважає, що відповідач втратила право користування цим житлом.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд, з урахуванням норм статті 391 ЦК України, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

17 червня 2021 року ухвалою Іванівського районного суду Херсонської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.22).

Правом на подання відзиву на позов ОСОБА_2 не скористалась.

02 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.29).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові та доповнив їх тим, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 1985-2019 рр. На початку 90-х років він разом з відповідачем приїхав проживати у будинок своєї матері в АДРЕСА_1 , де проживає по теперішній час. У 2013 році після смерті його матері ОСОБА_3 він отримав у спадщину вказаний будинок. З відповідачем спільне проживання припинено у квітні 2018 року, сімейні відносини не підтримуються. Після припинення сімейних відносин відповідач зібрала всі свої особисті речі та виїхала на постійне проживання до тітки в м.Рівне Рівненської області та жодного разу до с.Воскресенка Херсонської області не приїздила. В добровільному порядку зняти свою реєстрацію з будинку відповідач постійно зволікає. Позивач просив позов задовольнити, згоден на заочний розгляд справи.

Відповідач ОСОБА_2 на розгляд справи двічі не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце судових засідань повідомлялася завчасно в установленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.26,32,35), відзив на позов не подавала.

Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин суд, зі згоди позивача, виносить рішення на підставі наявних у справі доказів та в порядку, передбаченому ст.280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, встановивши наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що з 07.12.1985 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2019 року розірвано (а.с.13).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.04.2021 року № 253604765, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.08.2013 року та договору про зміну розміру часток у спадщині від 19.08.2013 року, які видані та посвідчені державним нотаріусом Іванівської державної нотаріальної контори Херсонської області Черниш Л.І. (а.с.8, 27).

Відповідно до довідок про місце проживання та склад сім`ї, виданих Іванівською селищною радою Херсонської області за №178 від 20.05.2021 року та №186 від 25.05.2021 року встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проте за вказаною адресою з квітня 2018 року не проживає (а.с.12, 16).

Допитані в суді свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у будинку позивача з 2018 року.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу Української РСР).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 59 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 406 ЦК України врегульовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2021 року, справа № 537/2210/18, провадження № 61-19233св19.

Як на підставу позову, ОСОБА_1 посилається на тривале не проживання відповідача у належному йому на праві власності будинку, в якому остання зареєстрована, що створює йому, як власнику будинку, перешкоди та незручності у здійсненні права користування і розпорядження ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, провадження № 14-64цс20, зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Верховний Суд зазначає, що аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Статтею 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Судом встановлено, що право власності на спірний житловий будинок, позивачем набуто під час шлюбу з відповідачем в порядку спадкування, а отже, відповідно до ст.59 Сімейного кодексу України, є його особистою приватною власністю.

Відповідач вселилась у спірний будинок та проживала у ньому як член сім`ї позивача (дружина).

Зі змісту пояснень позивача вбачається, що ОСОБА_2 в квітні 2018 року, забравши належні їй речі, добровільно виїхала з належного йому будинку, та з цього часу постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 та будь-якого інтересу до спірного будинку не проявляла і відновити своє право на проживання у будинку не намагалась.

Факт не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку з квітня 2018 року підтверджено показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та довідкою Іванівської селищної ради Херсонської області №186 від 25.05.2021 року.

Матеріали справи не містять відомостей щодо створення позивачем будь-яких перешкод у користуванні відповідачу спірним будинком.

Суд врахував вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та вважає, що припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за ОСОБА_2 право користування належним йому житловим будинком та реєстрації її проживання у спірному будинку, позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб.

Відповідачка втратила право користування будинком, оскільки вона вже не є членом сім`ї власника будинку, понад рік не проживає у спірному будинку, виселившись з нього добровільно та не маючи наміру проживати в ньому.

Таким чином, у даній справі, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка тривалий час не проживає у спірному будинку та немає наміру в ньому проживати, а бажає лише зберегти реєстрацію місця свого проживання у спірному будинку.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 280 ЦПК України, ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.3,59 СК України, ст.ст. 9, 150, 156 ЖК України, ст.ст.16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного рішення.

Відповідач, якому заочне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного рішення.

Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повне заочне рішення складено 03 вересня 2021 року.

Суддя Т.М. Ковальчук