Справа № 689/1696/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2021 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Кульбаби А.В.,

з участю: секретарів судового засідання -

Білоус Г.В., Кушнір О.М., Лебеденко О.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Лозюка С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в залі суду в смт. Ярмолинці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Аграрна компанія 2004» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки (паю),

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. В позові зазначила, що 25 листопада 2016 року від її імені та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки (паю), кадастровий номер :03:007:0104, що розташована на території Сутковецької сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області. Від її імені спірний договір був підписаний ОСОБА_3 , ніби то, на підставі довіреності, копія якої долучена до договору оренди земельної ділянки. Примірник договору із додатками відповідач надав їй 14 травня 2020 року, тому вважає, що звернулася до суду у строк, що передбачений ЦК України. Вона згідно із цією довіреністю нікого не уповноважувала на укладання договору із відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, оскільки договір оренди, укладений від її імені, нею не підписувався, його укладено без її волевиявлення, що є підставою для визнання цього договору недійсним.

До початку судового розгляду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що 25 листопада 2016 року між уповноваженою ОСОБА_1 особою на підставі довіреності від 26.05.2016р. ОСОБА_3 та ПП «Аграрна компанія 2004» було добровільно укладено договір оренди земельної ділянки із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Сутковецької сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області, кадастровий номер :03:007:0104 площею 1, 5186 га строком на 7 років. Право оренди зареєстровано у встановленому законом порядку на підставі рішення державного реєстратора, індексний номер 35833898 від 23 червня 2017 року. Згідно зазначеної довіреності від 26 травня 2016 року ОСОБА_1 уповноважила свого брата, ОСОБА_3 , розписуватись за неї, подавати від її імені необхідні заяви та інші документи. Позивач жодного разу не звертався до відповідача із будь-якими заявами, в тому числі повернення належної їй на праві власності земельної ділянки. Із моменту укладення оспорюваного договору оренди землі, починаючи з 25.11.2016р., тобто 4 роки підряд сторонами визнавались та виконувались усі умови договору оренди землі, відповідач здійснював обробіток земельної ділянки, а ОСОБА_1 отримувала відповідну орендну плату. Позивачу особисто виплачено за 2017 і за 2018 роки орендну плату у розмірі 4534, 74 грн., що й передбачено п. 8 даного договору, а за 2019 -2020 роки розмір орендної плати вже становив - 7126, 07 грн. Зазначив, що Постановою у справі № 138/2657/16-ц від 17.12.2018р. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду наголосив, що суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв`язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з`ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Також зазначив, що примірник договору оренди було надано уповноваженій особі під час його укладення, тобто 25.11.2016р. Відповідач просить визнати позов як такий, що поданий із пропуском строку позовної давності.

Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що договір оренди земельної ділянки укладений від імені позивача, всупереч її інтересам, оскільки розмір орендної плати становить найменший в регіоні. Вказала, що у повіреного відсутні повноваження вчиняти від імені позивача певні юридичні дії щодо укладення правочину та отримувати платежі. Вказане узгоджується із постановою Верховного Суду від 3 червня 2020 року справа № 613/606/15-ц. Статтями 237, 238 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Верховний Суд у постанові № 710/2175/15-ц від 25.04.2018р. визнав договір оренди земельної ділянки недійсним через те, що договір був підписаний не орендодавцем, хоча останній і отримував орендну плату. У вказаній постанові суд презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від свого довірителя.

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2020 року зобов`язано Приватне підприємство «Аграрна компанія 2004» надати суду докази дотримання вимог щодо охорони земельної ділянки, кадастровий номер :03:007:0104, щодо оптимального співвідношення культур у сивозмінах для досягнення високих і стабільних врожаїв і запобігання виснаженню та втраті родючості грунтів внаслідок ґрунтовтоми, а також довідку (арифметичний розрахунок) про розмір нарахованої власнику вказаної земельної ділянки орендної плати та здійснення відрахувань із неї, а також належні докази про виплату (отримання власником) орендної плати.

В судовому засіданні позивач пояснила суду, що не пам`ятає чи підписувала вона позовну заяву до суду чи ні. Також повідомила, що у позовній заяві та довіреності від 5 жовтня 2020 року (а.с. 89) стоять підписи, які схожі на її підписи. Оскільки вона є людиною похилого віку, їй 80 років, тому вона вже не пам`ятає цих подій. Водночас, позивач категорично ствердила суду, що у відомостях на видачу орендної плати за неї розписувався її чоловік, ОСОБА_3 , за її згодою. Зокрема, також вказала, що вона отримувала орендну плату в натуральній формі (пшениця, цукор тощо), а за останній рік - грошові кошти.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, подала до суду письмові пояснення. Суду пояснила, що в даному випадку суду слід визнати недійсним договір оренди, а не витребовувати земельну ділянку від відповідача, оскільки позов підписано не уповноваженою особою, а саме: чоловіком позивачки - ОСОБА_3 . Тобто, в цьому випадку Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020. застосуванню не підлягає.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову. Вказав суду, що в даному випадку необхідно застосувати Постанову ВП ВС від 16 червня 2020 року та подавати позовну заяву позивачу про витребування земельної ділянки. Земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача і останній справно виплачує орендну плату. Зазначив, що підприємство виконує свої обов`язки як щодо обробітку земельної ділянки, так і щодо виплати орендної плати. Також повідомив, що позивач не був ініціатором позовної заяви, позивач не підписувала ні позовної заяви, ні довіреності. Позивач уповноважувала свого чоловіка отримувати орендну плату як в натуральній формі, так і грошовими коштами.

Свідок ОСОБА_4 , який є чоловіком онучки позивача, показав суду, що вдома був відсутній примірник договору оренди земельної ділянки по бабусі, ОСОБА_1 . Після цього він пішов в офіс ПП «Аграрна компанія 2004», і йому в травні 2020 року надали примірник договору оренди землі. Зазначив, що з онучкою позивача перебуває у шлюбі з травня 2019 року. Працює з лютого 2021 року в Кернел Груп, а до того працював в ТОВ «ТД Агро Альянс». Зазначив, що саме він ініціював повернення земельної ділянки позивача, оскільки вони хотіли самостійно обробляти землю. Він возив свою бабцю, ОСОБА_1 , діда, ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 в сільську раду с. Сутківці в 2019-20920 роках з метою посвідчення довіреностей на ОСОБА_2 . Вони підписували довіреності в присутності секретаря сільської ради, секретар завіряла довіреності та ставила печатку. Позовна заява підписувалася ОСОБА_1 в неї вдома. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 також підписували позовні заяви, а також довіреності в сільській раді. ОСОБА_2 була присутня при оформленні довіреностей.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до припису ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачу, ОСОБА_1 , на праві власності належить земельна ділянка площею 1, 52 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на території Сутковецької сільської ради, кадастровий номер земельної ділянки :03:007:0104. Ця обставина підтверджується копією державного акта про право приватної власності на землю від 22.04.2005р. (а.с. 8) 25 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ПП «Аграрна компанія 2004» укладено договір оренди землі площею 1, 5186 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на території Сутковецької сільської ради, кадастровий номер земельної ділянки :03:007:0104, який підписаний ОСОБА_3 Зазначена обставина підтверджується копією договору оренди землі від 25.11.2016р. і довіреністю (а.с. 4-6).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права право оренди землі зареєстровано згідно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35833898 від 23.06.2017р. (а.с. 13). Факт обробітку земельної ділянки позивача підтверджується листом ПП «Аграрна компанія 2004» від 23 грудня 2020 року № 471/1-2 з додатками. Також згідно цього листа вбачається, що ПП «Аграрна компанія 2004» під час обробітку землі проводила чергування сільськогосподарських культур на земельній ділянці позивача, кадастровий номер :03:007:0104 (а.с. 61 - 64).

Судом також встановлено, що згідно довідки від 23 грудня 2020 року про виплату орендної плати орендодавцю ОСОБА_1 , позивачу в грудні 2017 року, вересні 2018 року, березні 2019 року, жовтні 2020 року виплачувалася орендна плата (а.с 60).

Також судом встановлено, що 26 травня 2016 року секретарем Сутковецької сільської ради посвідчена довіреність, згідно якої ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 отримати за неї плату за зданий в оренду пай в СТОВ «Берегиня». Ця обставина підтверджується копією довіреності від 26.05.2016р. (а.с. 90).

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 не уповноважувала ОСОБА_3 згідно довіреності від 26 травня 2016 року підписати договір оренди землі від 25 листопада 2016 року.

Водночас, як встановлено судом, позивач отримувала орендну плату за користування своєю земельною ділянкою за попередні роки в натуральній формі та грошовими коштами. Ця обставина підтверджується поясненнями позивача, ОСОБА_1 , поясненнями представника відповідача, які в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, а також письмовими доказами по справі: копіями відомостей на видачу орендної плати за 2017 - 2020 роки, тобто 4 роки підряд сторонами визнавались та виконувались усі умови договору оренди землі, відповідач здійснював обробіток земельної ділянки, а ОСОБА_1 отримувала відповідну орендну плату (а.с. 77-87).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Договір набрав чинності згідно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35833898 від 23.06.2017р. (а.с. 13). Також відповідачем оброблялася земельна ділянка позивача, про що свідчить лист директора ПП «Аграрна компанія 2004» від 23 грудня 2020 року, що наданий згідно ухвали суду, з додатками (а.с. 61-64).

Частинами 1 і 3 статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник ) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Отже, вказана стаття презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка була уповноважена лише на отримання за неї плату за зданий в оренду пай в СТОВ «Берегиня», а не на підписання договору оренди землі.

Згідно припису ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Судом встановлено, що договір оренди земельної ділянки був підписаний представником позивача з перевищенням повноважень, а земельна ділянка оброблялася відповідачем, що свідчить про укладення договору. Крім цього, була проведена державна реєстрація зазначеного договору та він зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 червня 2017 року, індексний № 35833898, а орендодавцем отримувалася орендна плата, що також свідчить про укладення і схвалення правочину (договору оренди землі від 25 листопада 2016 року).

Суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що долучені до матеріалів справи копії на а.с 62-64 не є первинними документами, а є звітом про фінансові результати роботи, які подаються в податкову інспекцію. Так, судом на підставі ували суду від 25.11.2020р. у відповідача витребовувалися докази дотримання вимог щодо охорони земельної ділянки, кадастровий номер :03:007:0104, щодо оптимального співвідношення культур у сивозмінах для досягнення високих і стабільних врожаїв і запобігання виснаженню та втраті родючості грантів внаслідок ґрунтовтоми, а також довідку (арифметичний розрахунок) про розмір нарахованої власнику вказаної земельної ділянки орендної плати та здійснення відрахувань із неї, а також належні докази про виплату (отримання власником) орендної плати (а.с. 46-47). На виконання вказаної ухвали суду представником надано належні та допустимі докази, які зазначають, що ПП «Аграрна компанія 2004» під час польових робіт використовувала чергування сільськогосподарських культур (а.с. 61 - 64). Також надана суду довідка від 23 грудня 2020 року про виплату орендної плати орендодавцю ОСОБА_1 (а.с 60), яка представником позивача не спростована. Тобто, представник позивача не надала суду жодних доказів на підставі свої тверджень щодо невиплати орендарем орендної плати орендодавцю.

1. Посилання представника відповідача на те, що позивач не підписувала ні позовної заяви, ні довіреності, суд до уваги не бере та відхиляє, оскільки під час розгляду справи по суті позивач, яка є людиною похилого віку та в якої поганий зір згідно її пояснень, вказала, що підпис на позовній заяві і на довіреності схожий на її підпис. Також свідок ОСОБА_4 повідомив суд, що він возив свою бабцю, ОСОБА_1 , діда, ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 в сільську раду с. Сутківці в 2019-20920 роках з метою посвідчення довіреностей на ОСОБА_2 . Вони підписували довіреності в присутності секретаря сільської ради, секретар завіряла довіреності та ставила печатку. Позовна заява підписувалася ОСОБА_1 в неї вдома.

2. Твердження представника відповідача про застосування позовної давності суд до уваги не бере з наступних підстав.

Так, позивач у позові зазначила, що примірник договору із додатками відповідач надав їй лише 14 травня 2020 року. Водночас, як встановлено судом, договір оренди землі позивач не підписувала.

А свідок ОСОБА_4 повідомив, що примірник договору оренди отримав в офісі ПП «Аграрна компанія 2004» в травні 2020 року.

У відповідності до припису частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Представником відповідача не надано жодних належних і допустимих доказів, які б стверджували про отримання примірника договору позивачем 25.11.2016р.

Отже, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем за зверненням до суду за захистом свого права не порушений.

3. Доводи представника відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, суд приходить до висновку, що вона не стосується спірних правовідносин.

4. Суд не бере до уваги також посилання представника відповідача на ту обставину, що клопотання про виклик свідка ОСОБА_4 (с. Баранівка Хмельницького (Ярмолинецького) району) представником позивача було подане з порушенням ч. 2 ст. 279 ЦПК України, та відхиляє. Так, як встановлено судом, 28 жовтня 2020 року судове засідання було відкладене за клопотанням представника позивача (а.с. 31, 39). 25 листопада 2020 року після роз`яснення процесуальних прав учасникам справи в судовому засіданні представник позивача заявила клопотання про виклик в якості свідка ОСОБА_4 і судом вказане клопотання було задоволене. Отже, перше судове засідання по зазначеній цивільній справі відбулося саме 25 листопада 2020 року, на якому були присутні як представник позивача, так і представник відповідача.

5. Твердження представника позивача про те, що позивач не підписувала ні довіреності, ні позовної заяви, суд відхиляє, адже ці його посилання спростовуються показаннями свідка ОСОБА_4 , який ствердив суду, що він возив свою бабцю, ОСОБА_1 , діда, ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 в сільську раду с. Сутківці в 2019-20920 роках з метою посвідчення довіреностей на ОСОБА_2 . Вони підписували довіреності в присутності секретаря сільської ради, секретар завіряла довіреності та ставила печатку. Позовна заява підписувалася ОСОБА_1 в неї вдома.

6. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, з цього можна зробити висновок про відсутність імперативної норми, яка б зобов`язувала суд першої інстанції в обов`язковому порядку враховувати ту чи іншу постанову Верховного Суду.

Твердження представника відповідача про те, що згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року № № 145/2047/16-ц позивач обрав невірний спосіб судового захисту (на його думку, потрібно було подавати негаторний позов), суд відхиляє та не бере до уваги, оскільки в цій Постанові Великої Палати встановлені зовсім інші правовідносини.

Так, у своїй Постанові Велика Палата Верховного Суду стверджує, що згідно п. 7.18. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

В нашому ж випадку, правочин (договір оренди землі) був вчинений, адже укладений 25 листопада 2016 року та підписаний представником позивача з перевищенням повноважень на підставі ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України, а також згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права право оренди землі зареєстровано згідно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35833898 від 23.06.2017р., тобто проведена державна реєстрація цього правочину. Крім цього, він був схвалений позивачем, яка просила свого чоловіка отримувати за неї орендну плату та розписуватися у відомостях на отримання орендної плати.

Велика Палата ВС у п. 7.6. зробила висновок: як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

В нашому ж випадку договір підписаний представником з перевищенням повноважень і підлягає до застосування ч. 1 ст. 241 ЦК України, про що у своїй Постанові Велика Палата ВС не зазначає.

Крім цього, посилання представника відповідача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року суд відхиляє та не бере до уваги, оскільки у вказаній справі був підроблений підпис власника земельної ділянки, а в нашому випадку - від імені власника діяв її представник, який і підписав спірний договір з перевищенням своїх повноважень.

У п. 22 Постанови Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 24 лютого 2021 року зазначається, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права й обов`язки учасників спору) та об`єкт (предмет). Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

У справі № 145/2047/16-ц, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, фізична особа зверталася до суду з позовом до Селянського фермерського господарства «Терра» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок на тій підставі, що договорів оренди вона не укладала і не підписувала, волевиявлення та наміру на їх укладення не мала, а підписи в оспорюваних договорах та актах приймання-передачі земельних ділянок вчинені іншою особою (п. 23).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Тобто, ця постанова Великої Палати Верховного Суду, висновки якої, на думку скаржника, не були враховані судом апеляційної інстанції, стосується оскарження фізичною особою правочинів щодо оренди земельних ділянок і фактично наміром останньої у цій справі було повернення цих земельних ділянок. Слід також наголосити на тому, що, оспорюючи договори оренди земельних ділянок на тій підставі, що позивач їх не укладав і не підписував, позивачем у справі № 145/2047/16-ц була фізична особа, яка не може мати печатки, на відміну від позивача (МПП «ПППМ») у справі, що розглядається, яким є юридична особа.

Отже, висновки щодо застосування норми права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 926/2308/19, і скаржник безпідставно зазначає про їх неврахування судом апеляційної інстанції у справі, що розглядається (п.п. 24 - 27).

Настання передбачених статтею 241 ЦК України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів та ін.) - п. 49 Постанови.

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 19.06.2019 у справі № 904/9795/16 та від 01.10.2019 у справі № 910/8287/18 (п. 50).

Таким чином, у справі № 145/2047/16-ц (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р.) та по даній справі № 689/1696/20 правовідносини не є подібними, адже різняться предмет спору, підстави позову та встановлені фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Судом встановлено, що по даній справі № 689/1696/20 позивачем правочин схвалювався, оскільки за її згодою чоловік отримував орендну плату та ставив свої підписи замість неї у відповідних відомостях, хоча вона і не зверталася до відповідача із листами, телефонограмами тощо.

Отже, як встановлено судом, при укладенні договору оренди землі від 25 листопада 2016 року, сторонами узгоджені істотні умови договору оренди землі, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а п.п. 8-11 Договору оренди землі від 25.11.2016р. виконані орендарем (а.с. 4-6, 77-87), тому порушення прав та законних інтересів орендодавця (позивача) суд не вбачає.

Таким чином, у задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди землі площею 1, 5186 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на території Сутковецької сільської ради, кадастровий номер земельної ділянки :03:007:0104, який укладений строком на 7 років між ОСОБА_1 і Приватним підприємством «Аграрна компанія 2004» 25 листопада 2016 року та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 червня 2017 року, індексний № 35833898, необхідно відмовити повністю.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні оригінали відомостей на видачу орендної плати за 2017 рік (пшениця) та відомість на видачу орендної плати готівкою за 2019 рік, що були дослідженні судом. У цих оригіналах відомостей орендодавці: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знаходяться поруч (відомість за 2017 рік - під № 21 і під № 22; відомість за 2019 рік: під № 5 і під № 6). Водночас, по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Аграрна компанія 2004» про розірвання договору оренди землі (справа № 689/1694/20) Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області 24 травня 2021 року винесена ухвала про призначення почеркознавчої експертизи, виконання якої доручено Хмельницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Зазначена ухвала набрала законної сили і справу необхідно спрямувати до Хмельницького відділення КНДІСЕ для проведення експертизи.

Отже, оригінали письмових документів, а саме: відомість на видачу орендної плати за 2017 рік (пшениця) та відомість на видачу орендної плати готівкою за 2019 рік щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , необхідно направити до Хмельницького відділення КНДІСЕ разом із цивільною справою № 689/1694/20 для проведення судової почеркознавчої експертизи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 77-81, 258-259, 263-265 ЦПК України,

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду через Ярмолинецький районний суд Хмельницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний тест рішення виготовлено 6 вересня 2021 року.

Суддя А.В. Кульбаба