ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9007/21 Справа № 216/3424/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року, ухваленого суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 21 липня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду зпозовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, видачі належної трудової книжки, виплату заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який у подальшому неодноразово уточнювала, востаннє 25.05.2018

В обґрунтування позову зазначила, що з 04.03.2013 вона працевлаштувалася продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , з мінімальною заробітною платою.

У грудні 2015 року їй була виплачена остання заробітна плата за листопад 2015 року.

Згідно з наказом №15-к від 22.05.2016 позивача було звільнено за прогули без поважних причин п.4 ст.40 КЗпП України.

Вона вважає наказ незаконним, оскільки 03.01.2016 ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 вийшли на роботу, але керівник магазину ОСОБА_5 повідомила їм, що їх звільнено, а в магазині триває перерахунок товару. Причину ніхто не пояснив.

Також позивач вважає незаконними дії відповідача щодо видання наказу №5/2-к від 03.01.2016 про тимчасове відсторонення від виконання обов`язків у зв`язку з проведенням інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, що не передбачено ст.46 КЗпП України.

Разом з цим, дії відповідача щодо не належно оформленої трудової книжки позивач також вважає неправомірними.

За таких обставин, просила суд: визнати незаконним не виплати заробітної плати остаточного розрахунку при звільненні фізичною-особою-підприємцем ОСОБА_2 , стягнути на свою користь середній заробіток за весь час затримки: (75132,00 грн = 2016 рік січень 689,00 грн + лютий 1378,00 грн, березень 1378,00 грн, квітень 1378,00 грн, травень 1450,00 грн, червень 1450,00 грн, липень 1450,00 грн, серпень 1450,00 грн, вересень 1450,00 грн, жовтень 1450,00 грн, листопад 1450,00 грн, грудень 1600,00 грн, 2017 рік 12 місяців х 3200,00 грн = 38400,00 грн, 2018 рік 5 місяців х 3723,00 грн = 18615,00 грн + 5678,00 грн); визнати незаконним наказ №15-к від 17.05.2016 про звільнення ОСОБА_1 на підставі прогулу без поважних причин за ч.4 ст.40 КЗпП України та наказ №5/2-К від 03.01.2016 про тимчасове відсторонення від виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 та поновити її на посаді продавця непродовольчих товарів, стягнути на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день винесення рішення суду; визнати незаконним не видачу трудової книжки з вини відповідача в день звільнення та зобов`язати відповідача ФОП ОСОБА_2 оформити трудову книжку належним чином, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки видачі належним чином оформленої трудової книжки.

Відповідач звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила стягнути з останньої на свою користь 1/2 частину нестачі товарно-матеріальних цінностей, що складає 3959,50 грн, а також судові витрати.

Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 04.03.2013 було прийнято на посаду продавця-консультанта до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » через Криворізький міський центр зайнятості.

02.06.2015 з нею було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. При проведенні інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у вказаному магазині в період з 03.01.2016 по 12.01.2016 було встановлено недостачу майна на загальну суму 7919,00 грн, які були привласнені, в тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Разом з цим, позивача було звільнено згідно з наказом №14-К від 22.04.2016 за п.4 ст.40 КЗпП України з 13.01.2016.

Факт прогулів підтверджується табелями робочого часу. Відповідно до розрахунково-платіжних відомостей за грудень 2015 року та січень 2016 року ОСОБА_1 були нараховані виплати, та ці виплати були депонировані, що підтверджується відомостями на виплату грошей за січень 2016 року. Лютий, березень, квітень, травень 2016 року заробітна плата не нараховувалась, у зв`язку з її відсутністю на робочому місці. Трудова книжка неодноразово направлялась позивачу поштовим зв`язком, але вона її не отримувала. Запис про звільнення у трудовій книжці відсутній, так як запис здійснюється в Криворізькому міському центрі зайнятості при особистій присутності сторін.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року відмовлено в задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про поновленні на роботі, видачі належної трудової книжки, виплату заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовлено в задоволенні зустрічної позовної заяви фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на неповноту, встановлених судом обставин, що мають значення для справи, незаконність судового рішення з огляду на повну відмову у задоволені, заявлених позовних вимог, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що в табелі робочого часу за січень 2016 року ОСОБА_1 відпрацювала вісім годин 13 січня 2016 року. З вимогою до відповідача про розрахунок ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зверталися 05 та 11 січня 2016 року після повідомлення їх про звільнення 03 січня 2016 року. Вказує, що причина відсутності на роботі ОСОБА_1 не з 13.01.2016 а з 03.01.2016 є повідомлення керівника магазину ОСОБА_5 , що працівники ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звільнені і в магазині більше не працюють, тому ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 05 та 11 січня 2016 року намагалися усунути перешкоду безпосередньо з відповідачем і вийти на роботу, однак, така обставина як звільнення з роботи не може бути усунута самим працівником.

Представник позивача зазначає, що про наявність наказа №5/2 від 03.01.2016 року про проведення інвентаризації позивач дізналась з клопотання відповідача від 30 листопада 2017 року про долучення до справи нових доказів, які сторона позивача вважає поданими з порушенням вимог ст.131 ЦПК України.

Сторона позивача наголошує на тому, що ОСОБА_1 була звільнена без законної підстави і з порушенням встановленого законом порядку.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника позивача ОСОБА_3 , яка у повному обсязі підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 04.03.2013 ОСОБА_1 була прийнята на роботу ФОП ОСОБА_2 продавцем непродовольчих товарів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , за трудовим договором від 04.03.2013 №0 (том 1 а.с. 45), зареєстрованим в Криворізькому міському центрі зайнятості, що підтверджується записом в трудовій книжці (том 1 а.с. 124-125).

02.06.2015 з ФОП ОСОБА_2 укладений договір про колективну матеріальну відповідальність на підставі наказу від 02.06.2015 (том 2 а.с. 34).

Вказаний трудовий договір №0 укладався на підставі діючого на той час Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, пункт 2 якого передбачав, що укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, що в свою чергу, було виконано сторонами.

Згідно з пунктом 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору.

Як вбачається зі змісту наказу ФОП ОСОБА_2 від 17.05.2016 №15-к (том 1 а.с. 95) ОСОБА_1 було звільнено з посади за прогули без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП з 13.01.2016 з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.01.2015 по 13.01.2016.

Вказані підстави припинення трудового договору відображені в трудовому договорі №0.

Наказом №5/1-К від 03.01.2016 (том 1 а.с. 203) було призначено проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.01.2016 по 12.01.2016.

Як встановлено з акту від 03.01.2016 (том 1 а.с. 205) продавцям ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було оголошено про проведення ревізії.

Зі змісту наказу №5/2-К від 03.01.2016 (том 1 а.с. 204) вбачається, що продавців магазину «Сучасна канцелярія»: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей було відсторонено від виконання їх функціональних обов`язків.

З порівняльної відомості результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 13.01.2016 (том 2 а.с. 101-117) вбачається, що за результатами перевірки встановлено недостачу в сумі 7919,17 грн.

З акту від 13.01.2016 (том 1 а.с. 207) вбачається, що 13.01.2016 продавцями непродовольчих товарів: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не надані пояснення до протоколу засідання робочої інвентаризаційної комісії №1 від 13.01.2016 щодо обставин, які призвели до недостачі товарно-матеріальних цінностей тому, що вони були відсутні на робочому місці у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, відсутність позивача на робочому місці підтверджується актом від 13.01.2016 (том 1 а.с. 208, 209).

Також, актами за період з 14.01.2016 по 13.05.2016 (том 2 а.с. 36-100) встановлена відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. Відсутність позивача на робочому місці не заперечується ОСОБА_1 .

Листом від 17.05.2016 №08 (том 1 а.с. 67) ОСОБА_1 повідомлялась про звільнення з посади та про те, що її заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку депонована.

17.05.2016 ФОП ОСОБА_2 звернулась до Криворізького міського центру зайнятості з заявою, в якій повідомила, що з працівником ОСОБА_1 передбачений законодавством розрахунок при звільненні провести не має можливості у зв`язку з відсутністю працівника, заробітну плату за січень 2016 року депоновано.

Крім того, зі змісту відомості на виплату грошей №КК-0000028 (том 1 а.с. 171) встановлено, що ОСОБА_1 від отримання грошових коштів та трудової книжки відмовилася.

У підготовчому судовому засіданні 16.08.2019 позивач отримала від ОСОБА_2 заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5676,16 грн (том 2 а.с. 163).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні, заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, на підставі досліджених доказів наданих сторонами виходив з того, що обґрунтування ОСОБА_1 про те, що вона не вчиняла прогулу, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, а тому підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 17.05.2016 №15-к у даному випадку не має.

Вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 17.05.2016 №15-к, а тому, відповідно, задоволенню також не підлягають.

Окрім того, у ршенні суд зазначив, що згідно з наказом №8-К-СК-0000006 між директором ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасна канцелярія» було припинено трудовий договір (контракт) та відповідача було звільнено 30.09.2020 з посади за ст.38 КЗпП за власним бажанням. Відповідно до відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична особа-підприємець ОСОБА_2 припинила свою діяльність, що в цілому виключає можливість задоволення вимоги про поновлення позивача на роботі.

Оскільки судом було встановлено, що відповідачем було здійснено всі передбачені чинним законодавством заходи щодо правомірного звільнення позивача та видачі їй належним чином оформленої трудової книжки, тоді, як позивач не з`явилась ні до роботодавця, ні до центру зайнятості, неодноразові виклики відповідача ігнорувала, тому не має підстав вважати, що затримка видачі трудової книжки відбулася з вини роботодавця, у зв`язку з чим вимоги, і в цій частині задоволенню не підлягають.

Відмовляючи позивачу за зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_1 Ѕ частину нестачі товарно-матеріальних цінностей, що становить 3959 грн., суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом та її представником поза розумним сумнівом не доведено належними та допустимими доказами наявність вини саме ОСОБА_1 в нестачі товарно-матеріальних цінностей, які б визначали можливість покладення на неї цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції і не може погодитись із доводами представника позивача ОСОБА_3 , викладеними в апеляційній скарзі, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог не оскаржується, тому у цій частині не переглядається.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи представника позивача ОСОБА_3 , викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Як на підставу позовних вимог про скасування наказу про звільнення позивач посилалась на те, що вона не вчиняла прогулу, а була незаконно відсторонена від виконання обов`язків на час проведення інвентаризації.

Так судом було встановлено, що на підставі доповідної записки ОСОБА_5 від 02.01.2016 з метою перевірки обставин, викладених у доповідній записці, роботодавець прийняв рішення про призначення ревізії та відсторонення позивача від виконуваних обов`язків, зі збереженням заробітної плати на час перевірки, про, що було видано наказ №5/2-К від 03.01.2016.

З порівняльної відомості результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 13.01.2016 вбачається, що за результатами перевірки встановлено недостачу в сумі 7919,17 грн.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Судом встановлено, що трудовий договір №0 укладався на підставі діючого на той час Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, пункт 2 якого передбачав, що укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, що було виконано сторонами.

Згідно з пунктом 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору.

Як вбачається зі змісту наказу ФОП ОСОБА_2 від 17.05.2016 №15-к ОСОБА_1 було звільнено з посади за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП з 13.01.2016 з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.01.2015 по 13.01.2016.

Вказані підстави припинення трудового договору відображені в трудовому договорі №0.

За статтею 46 КЗпП відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Управління Держпраці роз`яснює, що при відстороненні працівника від роботи роботодавець має обґрунтувати та врахувати: правову підставу, наслідки відсторонення для інших осіб, законодавчо встановлені гарантії відстороненого працівника на оплату праці, строки відсторонення, які мають відповідати часу, потрібному, щоб усунути причини відсторонення, якщо уповноважений орган не визначив інший строк відсторонення. Роботодавець має видати наказ про відсторонення від роботи. У ньому викладають підстави та строки відсторонення. З наказом працівника ознайомлюють негайно під підпис. Якщо строк відсторонення не визначили в наказі, видається наказ про допуск працівника до роботи, коли усунуть підстави відсторонення.

Так, наказом №5/1-К від 03.01.2016 було призначено проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.01.2016 по 12.01.2016.

Актом від 03.01.2016) продавцям ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було оголошено про проведення ревізії.

Наказом №5/2-К від 03.01.2016 продавців магазину «Сучасна канцелярія»: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей було відсторонено від виконання їх функціональних обов`язків.

Так, допитавши в судовому засіданні свідка ОСОБА_5 суд встановив, що 02.01.2016 свідок вийшла на роботу замість продавця ОСОБА_6 та виявила недостачу, у зв`язку з чим, разом з роботодавцем ОСОБА_9 вирішено було провести інвентаризацію. 03.01.2016 вийшли на роботу співробітники магазину, зокрема і позивач ОСОБА_1 . Вони з ОСОБА_2 повідомили присутніх про інвентаризацію та о 08.00 год розпочали перевірку. Позивача було недопущено до роботи, але її ніхто не виганяв, остання образилась на підозри щодо недостачі товару, залишила магазин, разом з деякими іншими працівниками та більше не з`являлась. Ніхто перешкод позивачу в роботі не створював. Копія наказу про звільнення направлялась за місцем її проживання.

З пояснень свідка ОСОБА_10 суд встановив, що вона працює у ФОП ОСОБА_2 , на посаді продавця в магазині канцелярії. Позивача бачила декілька разів. 03.01.2016 вона стажувалась в магазині, до неї підійшла ОСОБА_5 та попросила бути присутньою та допомогти порахувати товарні залишки у зв`язку з ревізією. Пізніше приїхали ОСОБА_1 та інша жінка, їм було запропоновано взяти участь у ревізії, але вони відмовились та покинули магазин. Через декілька тижнів свідок знову бачила позивача та ще двох жінок, які приїхали забрати свої речі. За результатами ревізії була встановлена недостача товару.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що підстав вважати наказ №5/2-К від 03.01.2016 (про відсторонення від роботи) незаконним не має, оскільки проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині було призначено на підставі доповідної записки ОСОБА_5 від 02.01.2016, яка виявила недостачу, відповідно з метою перевірки обставин, викладених у доповідній записці, роботодавець прийняв рішення про призначення ревізії та відсторонення позивача від виконуваних обов`язків, зі збереженням заробітної плати на час проведення перевірки.

Проведеною роботодавцем інвентаризацією товарно-матеріальних цінностей від 13.01.2016 була встановлена недостача в сумі 7919,17 грн.

Відсутність позивача на робочому місці підтверджується актом від 13.01.2016, а також іншими актами за період з 14.01.2016 по 13.05.2016, якими підтверджена відсутність ОСОБА_1 на робочому місці протягом тривалого часу, що зокрема і не заперечується самою ОСОБА_1 .

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено, що вона не вчиняла прогулу, тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 17.05.2016 №15-к, та відповідно вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, які є похідними від основної вимоги, також не підлягають задоволенню, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Доказами наданими відповідачем підтверджено той факт, що роботодавець, починаючи з 13 січня 2016 року надсилав на адресу позивача, як за місцем її реєстрації, так і за місцем проживання рекомендовані листи з повідомленням, в яких повідомляв ОСОБА_1 про закінчення ревізії та запрошував останню зявитися на робоче місце, або у разі неявки повідомити роботодавцю причини не виходу на роботу з наданням документів на підтвердження поважних причин відсутності на роботі, або подати письмову заяву про звільнення з роботи, які поверталися відправнику поштовим відділенням чере закінчення терміну зберігання. При цьому відповідачем надсилались запити на Укрпошту щодо причин повернення цих листів без вручення адресату, на які було надано відповіді, що листи доставлялися до адресата, але на момент доставки адресата не було, залишалось повідомлення про необхідність явки на пошту для отримання поштового відправлення, однак адресат на поштове відділення не приходив, тому ці відправлення поверталися відправнику, згідно п.116 «Правил надання послуг поштового зв`язку» (а.с.52-56, 58-58-61, 69,74, т.1).

Окрім того ФОП ОСОБА_2 неодноразово надсилала лист з проханням з`явитися особисто для отримання заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку або надіслати заяву з реквізитами карткового рахунку для перерахування коштів на її ім`я (том 1 а.с. 67).

Відповідно до пункту 1.2 розділу 1 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, депонована заробітна плата це готівкові кошти, одержані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов`язаних з оплатою праці, та не виплачені в установлений строк окремим фізичним особам. Інакше кажучи, якщо у встановлений для виплати заробітної плати строк (враховуючи також строк зберігання готівки в касі з цією метою) працівник не з`явився для її одержання в касу підприємства, то така заробітна плата вважатиметься депонованою, а сам працівник депонентом.

З відомості на виплату грошей №КК-0000028 встановлено, що ОСОБА_1 від отримання грошових коштів та трудової книжки відмовилася (том 1 а.с. 171).

Журналом судового засідання підтверджено, що в підготовчому судовому засіданні 16.08.2019 позивач отримала від ОСОБА_2 заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5676,16 грн (а.с. 163, т.2).

З наведених вище підстав, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем було здійснено всі передбачені чинним законодавством заходи щодо правомірного звільнення позивача та видачі їй належним чином оформленої трудової книжки, тоді, як позивач не з`явилась ні до роботодавця, ні до центру зайнятості, неодноразові виклики відповідача ігнорувала, тому не має підстав вважати, що затримка видачі трудової книжки відбулася з вини роботодавця, у зв`язку з чим вимоги, і в цій частині задоволенню не підлягають, колегія суддів також вважає правильними і повністю з ними погоджується.

Доводи апеляційної скарги представника позивача в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржниками вимог законодавства про працю та власного тлумачення норм матеріального права. Такі доводи були оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: