Справа № 344/4562/20
Провадження № 22-ц/4808/1145/21
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В.,Девляшевського В.А.

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Автокредит Плюс» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2021 року, ухвалене в складі судді Шамотайла О. В. у м. Івано-Франківськ, повний текст складено 31 травня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ТзОВ «Автокредит Плюс» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 грудня 2015 року шляхом подання нею заяви про приєднання до публічного договору між сторонами укладено Публічний договір про надання фінансового лізингу № IF00A!00000017, відповідно до додатку №1 до якого ТзОВ «Автокредит Плюс» зобов`язався передати позивачу у користування предмет лізингу - автомобіль Тойота Камри, оціночною вартістю 400 000 гривень, а ОСОБА_1 повинна була прийняти автомобіль та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору та графіку визначеного у додатку №2 до договору. На виконання умов договору ТзОВ «Автокредит Плюс» передав автомобіль Тойота Камри, а ОСОБА_1 за період з 13.02.2016 по 05.06.2019 сплатила відповідачу 473444,55 грн. лізингових платежів, що підтверджується квитанціями про спkату. Листом №16.11.2019-161 від 16.11.2019 року ТзОВ «Автокредит Плюс» повідомив ОСОБА_1 про наявну заборгованість по оплаті договору лізингу в розмірі 261257,76 грн. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання, 16 листопада 2019 року предмет лізингу - автомобіль передано ТзОВ «Автокредит Плюс» від позивача до відповідача, що є наслідком припинення договору лізингу. Вказує, що договір укладався без нотаріального посвідчення, що є підставою недійсності правочину. Нею за період з 12 грудня 2016 року по 16 листопада 2019 року сплачувались відсотки за користування предметом лізингу в розмірі 210 986, 64 грн. Зазначає, що вказана сума є вартістю користування за вказаний перірод, яка має бути залишена лізингодавцю при встановленні нікчемності договору. Таким чином за правилами реституції в порядку ст. 216 ЦК позивачу підлягають поверненню грошові кошти в розмір 262 457, 91 грн ( 473 444,55 грн - 210 986, 64 грн). Просила встановити нікчемність договору фінансового лізингу № IF00A!00000017 від 24 грудня 2015 року та застосувати наслідки нікчемності правочину, стягнути з відповідача на її користь 262457,91 грн коштів в порядку ст. 216 ЦК та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Автокредит Плюс» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовлено за спливом позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового прозадоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що нею з поважних причин пропущено строк позовної давності, а тому її порушене право підлягає захисту. Так, з 30.12.2015 року по 03.10 .2019 року вона перебувала у відпустці по догляду за сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась друга дитина- ОСОБА_4 , яка з 12.01.2020 року по 24.01.2020 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Івано-Франківській обласній дитячій лікарні. Крім того, з 02 січня 2020 року знаходиться у відпустці по догляду за другою дитиною. Таким чином, вказані підстави відповідають критерію поважності, а тому судом першої інстанції помилково не застосовано ч. 5 ст. 267 ЦК України та не визнано поважними причинами пропуску строку позовної давності.

26 липня 2021 року представник ТзОВ «Автокредит Плюс» Добринь Я.О. подав відзив на апеляційну скаргу в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що у позивача можливість реалізувати своє право в судовому порядку виникло одразу після укладання договору лізингу 24 грудня 2015 року, однак з позовом звернулось 06 квітня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове завдолення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами несправедливі відносно споживача умови договору фінансового лізингу від 24 грудня 2015 року та наявність у зв`язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» є обґрунтованим. При цьому ОСОБА_1 пропустила позовну давність. Оскаржуваний договір фінансового лізингу укладено 24 грудня 2015 року , 12 лютого 2016 року проведений авансовий внесок, 12 лютого 2016 року автомобіль переданий ОСОБА_1 , тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності. Позивач звернулась в суд з позовом 01 квітня 2021 року, тобто після спливу позовної давності.Позивач з моменту укладення договору фінансового лізингу була обізнана щодо його умов та виконувала свої зобов`язання за договором, тому не можна вважати встановленою ту обставину, що вона довідався про порушення свого права лише після отриманої 05 березня 2020 року правової консультації адвоката.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 24.12.2015року шляхом приєднання до публічного договору ОСОБА_1 , між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір про фінансовий лізинг №IF00A!00000017, відповідно до умов якого лізингодавець передав лізингоодержувачу автомобіль марки Тойота Камри, тип седан/лифтбе к2007 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 реєстраційний номер, НОМЕР_2 ; передача автомобіля підтверджується актом прийому-передачі(4-8).

Цим договором встановлено вартість об`єкта лізингу у розмірі 400 000 грн, авансовий платіж становить 85 299,94 грн та щомісячний платіж становить 11 546,67 грн, графік лізингових платежів визначений в додатку №2 до договору, строк лізингу - 60 місяців.

12 лютого 2016 року проведений авансовий внесок, 13 лютого 2016 року автомобіль переданий ОСОБА_1 .

У відповідності до змісту повідомлення про подію «Дефолт» та одностороннє розірвання договору фінансового лізингу №IF00A!00000017, у разі не усунення події «Дефолт» від 16.11.2019 за №16.11.2019-161 відповідач вимагав від позивача сплатити заборгованість в сумі 261257,76 грн., з яких простроченої заборгованості 150 136,19 грн. за 161 день, або повернути предмет лізингу (а.с.10).

Згідно до акту приймання-передачі від 16.11.2019 позивач передав відповідачу предмет лізингу (а.с.11).

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави для визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Згідно з частинами першою та другою статті 6, частини першою статті 7, частинами першою та другою статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Установлено, що укладений 24.12.2015 року шляхом приєднання до публічного договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) договір про фінансовий лізинг №IF00A!00000017 нотаріально не посвідчений.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), погоджуючись із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, дійшла висновку, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 - 254 ЦК України).

Згідно із частинам першою та третьою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Судом встановлено, що оскаржуваний договір фінансового лізингу укладено 24 грудня 2015 року, авансовий внесок за цим договором проведений 12 лютого 2016 року та 13 лютого 2016 року автомобіль переданий ОСОБА_1 , тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності. Отже, виходячи з таких обставин справи, позовна давність за вимогами про визнання правочину недійсним сплила 13 лютого 2019 року.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статей 626 - 629 ЦК України).

Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Відтак, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Оскільки договір фінансового лізингу від 24 грудня 2015 року є нікчемним, а позивачем заявлені вимоги про визнання нікчемного правочину недійсним, що з урахуванням зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду є неналежним способом судового захисту, а, отже, позовні вимоги є необґрунтованими, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а тому позовна давність застосована до необґрунтованого позову безпідставно.

Так як, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За таких обставин, суд відхиляє доводи апеляційної скарги про поважність пропуску строку позовної давності, оскільки позовна давність не застосовується до нікчемного договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За змістом ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2021 року щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Автокредит Плюс» про встановлення нікчемності фінансового лізингу № IF00A!00000017 та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину за спливом строку позовної давності скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Автокредит Плюс» про встановлення нікчемності договору фінансового лізингу № IF00A!00000017 від 24 грудня 2015 року укладеного між стороними та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовити за безпідставністю.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 06 вересня 2021 року.

Судді: В.Д. Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський