КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5691/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Рибака М.А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення із державного бюджету України 1503,28 грн. матеріальної шкоди та 2000 грн. моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2019 року у справі №826/10611/18 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - ГУПФ України в м.Києві) щодо відмови у поверненні помилково сплаченого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна на суму 10916,40 грн. та зобов`язано останнє підготувати та надати Головному управлінню Державної казначейської служби України в місті Києві подання про повернення цих коштів. Зазначає, що рішення суду у цій справі набуло чинності 06 вересня 2019 року.

Згідно із обставинами справи, 19 серпня 2016 року ОСОБА_1 помилково сплатив вказану суму, 16 травня 2018 року звернувся із заявою про її повернення, але листом від 05 червня 2018 року у цьому відмовлено.

15 жовтня 2019 року ГУПФ України в м.Києві надало подання про повернення коштів, з яким він звернувся до Головне управління Державної казначейської служби України (далі - ГУ ДКС України) і 24 жовтня 2019 року відбулось повернення коштів.

Посилаючись на те, що кошти неправомірно не були повернуті у строк, просить відповідно до статті 625 ЦК України стягнути інфляційні втрати за період з червня 2018 року по жовтень 2019 року в сумі 1043,146 грн., 3% річних за період з 30 травня 2018 року по 24 жовтня 2019 року в сумі 460,28 грн.

Окрім того, вказує, що протиправними діями відповідача допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, унаслідок чого заподіяно також моральну шкоду, яку оцінює у 2000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Посилається на помилковість висновків про неможливість застосування статті 625 ЦК України з посиланням на вимоги Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Також вказує на безпідставність висновків суду щодо неможливості відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідачем ГУ ПФ України в місті Києві подано відзив на апеляційну скаргу, у якій посилається на незгоду із заявленими позовними вимогами та доводами апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2019 року у справі №826/10611/18 установлено, що 19 серпня 2016 року позивач на підставі цивільно-правового договору придбав квартиру у фізичної особи. У зв`язку із укладенням цього договору та відповідно до Закону України "Про збір на обов`язове державне пенсійне страхування" позивачем сплачено 10916,40 грн. збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна. Проте адміністративним судом установлено, що на ОСОБА_1 згідно Закону України "Про збір на обов`язове державне пенсійне страхування" не покладався обов`язок сплати вказаного збору, оскільки житло придбавалось вперше.

Правовідносини, права та обов`язки, що врегулюванні Законом України "Про збір на обов`язове державне пенсійне страхування" відбуваються за участю суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх управлінських функцій, а отже мають публічно-правовий характер.

Звертаючись до суду із позовними вимоги, позивач вказує, що тривалим та умисним не вчиненням ГУПФУ дій щодо повернення коштів йому завдано матеріальної та моральної шкоди, що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

09 лютого 2021 року Великою Палатою Верховного Суду у справі №520/17342/18 щодо спору, який виник у зв`язку із невиконанням Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві рішення суду, ухваленого в порядку адміністративного судочинства, про визнання протиправною бездіяльності та призначення страхових виплат у зв`язку із смертю члена родини, наведено такі висновки щодо юрисдикції спору під час розгляду вимог, заснованих на статті 625 ЦК України, а також вимог про відшкодування моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин (пункт 7.27 постанови ).

Велика Палата Верховного Суду, зокрема з посиланням на свою ж постанову від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, зазначила, що правовідносини, які виникають на підставі статті 625 ЦК України є акцесорними вимогами, тобто додатковими/похідними від основного зобов`язання, а їх розгляд судом відбувається за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір (пункти 7.53-7.56 постанови).

Далі Великою Палатою Верховного Суду проведено аналіз щодо визначення юрисдикції суду під час розгляду вимог про відшкодування моральної шкоди та зазначено, що в тому разі, коли вимога про відшкодування моральної шкоди заявлена в одному провадженні із вимогою про стягнення грошових коштів за акцесорним публічно-правовим зобов`язанням, то питання вирішується відповідним адміністративним судом (пункти 7.71-7.73 постанови).

Обставини справи №520/17342/18, у якій Великою Палатою Верховного Суду наведено зазначені висновки, є подібними до цієї справи №761/31801/20, оскільки стосуються спору щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень.

Відтак, у цій справі, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спір про відшкодування передбачених цією правовою нормою сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, тобто за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Ураховуючи, що відшкодування моральної шкоди пред`явлено в одному провадженні з позовними вимогами про стягнення грошових коштів за акцесорним публічно-правовим зобов`язанням, такі позовні вимоги також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Частиною 4 цієї статті унормовано, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору

З огляду на викладене, провадження у цій справі в порядку цивільного судочинства суперечитиме вимогам закону, а ухвалене рішення не буде уважатися рішенням неналежного суду, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до статті 377 ЦПК України, а провадження у справі закриттю згідно пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

На виконання частини 1 статті 256 ЦПК України суд апеляційної інстанції роз`яснює позивачеві, що цей спір віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 259, 268, 367, 374, 377, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року - скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - закрити.

Роз`яснити позивачеві право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися із заявою до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова