печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Талдоновій М.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання недійсним та скасування виконавчого напису,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» в кому просить визнати недійсним та скасувати виконавчий напис № 22737 від 23.11.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 253 947,36 грн., а також визнати визнати дії АТ КБ «Приват банк» з приводу стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 253947,36 грн. за виконавчим провадженням № 55746044 за виконавчим написом № 22737 від 23.11.2017 року, виданого приватним нотаріусом Швець P.O. протиправними.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 08.02.2018 року державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київської області Примак К.В. прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 55746044 за виконавчим написом № 22737 від 23.11.2017 року, виданого приватним нотаріусом Швець P.O. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 253947,36 грн.

Як випливає з листа Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київської області «Про розгляд звернення від 29.03.2018 року» № 8048 від 18.04.2018 року, стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» здійснюється за не сплачену в строк за кредитним договором № КЗН1AW00135619 від 30 березня 2007 року заборгованість. Строк за який проводиться стягнення 3819 днів, а саме: з 30.03.07 року по 12.09.2017 року. Сума, що підлягає стягненню складає - 253 947,36 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.04.2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30.03.2007 року було відмовлено.

25.04.2013 року Києво-Святошинський районний суд Київської області своєю Ухвалою провадження по справі № 369/1176/14 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення закрив, на підставі того, що 04.04.2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області вже було ухвалене рішення у справі про звернення стягнення на майно між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що є підставою для закриття провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2014 року зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» видати ОСОБА_1 розписку (довідку) про одержання виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № КЗН1AW00135619 від 30.03.2007 року в повному обсязі, а також стягнуто 1000 грн. моральної шкоди.

Однак, не зважаючи на прийняті судові рішення, які є обов`язкові до виконання, відповідач умисно продовжив зловживати своїми процесуальними правами - відкрив виконавче провадження за неіснуючим боргом на підставі виконавчого напису нотаріуса, наклав арешт на все майно боржника, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Позивач вважає вищевказаний виконавчий напис незаконним та таким, що порушує права позивача.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 13 серпня 2019 та копія позовної заяви з додатками надсилалася судом на адресу місця реєстрації відповідача.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд прийшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 23.11.2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, вчинив виконавчий напис, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № КЗН1AW00135619 від 30.03.2007 року, укладеною між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , за період з 30.03.2007 року по 12.09.2017 року в сумі 253 947,36 грн., з яких: 21 555,53 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 85 069,86 грн. - заборгованість за відсотками; 162,96 грн. - заборгованість по комісії; 147 159, 01 грн. - заборгованість по пені.

Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за № 22737.

08.02.2018 року державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київської області Примак К.В. відкрито виконавче провадження № 55746044 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р..О. № 22737 від 23.11.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вищезазначеної заборгованості.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.04.2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30.03.2007 року було відмовлено та встановлено, що ОСОБА_1 в повному обсязі виконав свої зобов`язання перед банком. Згідно поданих Дьоміним квитанцій платежі ним вносились у визначений договором строк. Вказане рішення суду набрало законної сили 19.04.2013 року.

25.04.2013 року Києво-Святошинський районний суд Київської області своєю ухвалою провадження по справі № 369/1176/14 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення закрив, на підставі того, що 04.04.2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області вже було ухвалене рішення у справі про звернення стягнення на майно між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що є підставою для закриття провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Вказана ухвала суду набрала законної сили 17.05.2013 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2014 року зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» видати ОСОБА_1 розписку (довідку) про одержання виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № КЗН1AW00135619 від 30.03.2007 року в повному обсязі, а також стягнуто 1000 грн. моральної шкоди. Вказане рішення суду набрало законної сили 18.11.2014 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ст. 18 цього Кодексу, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012р. № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012р. за № 282/20595 (далі по тексту - Порядок).

Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 цього Закону визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999р. № 1172 (далі по тексту - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів.

При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

При цьому, ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18).

Разом з тим, позивач просив визнати недійсним та скасувати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. від 23.11.2017 року зареєстрований в реєстрі за № 22737.

Щодо даної позовної вимоги, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Виходячи зі змісту частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, ч. 12 ст. 28 ЦПК України передбачено розгляд справ за позовами до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, які можуть пред`являтися за місцем його виконання.

Відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Спір про право, який ґрунтується на вчиненій нотаріальній дії, розглядається судом у порядку позовного провадження. Спір про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, розглядається судом за позовом боржника до стягувача.

Спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р.).

Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

З огляду на викладене, суд вважає, що пред`явивши вимогу про визнання недійсним та скасування виконавчого напису, позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Щодо вимоги про визнання дій протиправними суд вважає необхідним зазначити, що остання також є неефективним способом захисту, оскільки сама по собі, без вимоги про зобов`язання вчинити певні дії жодним чином не відновить порушені права. Зокрема, визнання судом дій АТ КБ «Приватбанк» з приводу стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 253947,36 грн. за виконавчим провадженням № 55746044 на підставі виконавчого напису № 22737 від 23.11.2017 року, виданого приватним нотаріусом Швець P.O. протиправними, без визнання виконавчого напису № 22737 від 23.11.2017 року, таким що не підлягає виконанню не є дієвим способом захисту, а відтак не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач у справі, пред`явивши позов про захист прав споживача, звільнений від сплати судового збору.

Частиною шостою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач за позовом звільнений від сплати судового збору, як інвалід другої групи, суд прийшов висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог, судовий збір в розмірі 1 536,80 грн (дві немайнові вимоги) належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.15,16, 18 ЦК України, ст.ст. 1, 87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, ст. ст. 2, 4, 5, 11, 12, 13, 76 - 82, 109, 110, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання недійсним та скасування виконавчого напису - залишити без задоволення.

Компенсувати судовий збір в розмірі 1 536,80 грн належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_1 - РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» - , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д.

Суддя Р.В. Новак