Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 638/15073/18

провадження № 61-3243св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторія Сергіївна, Харківська міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Харківської міської ради, яка підписана представником Безродним Олександром Вікторовичем, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року у складі судді Шишкіна О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у складі колегії суддів Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко В. С., Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування.

Позов мотивований тим, що з березня 2005 року і до липня 2018 року, вона та ОСОБА_2 , мешкали однією сім`єю разом з матір`ю останнього ОСОБА_3 у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Більше 13 років вона та ОСОБА_2 спільно проживали, вели спільне господарство, робили поточний ремонт в квартирі, сплачували комунальні платежі, мали взаємні права та обов`язки, а саме приймали на себе спільний обов`язок дбати про матеріальне становище сім`ї, здійснювати догляд за матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , піклувалися про побудову сімейних відносин між собою, розподіляли обов`язки та спільно вирішували питання їхньої сім`ї.

08 квітня 2008 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано. Проте подружжя зберегло фактичні сімейні стосунки та продовжувало проживати разом однією сім`єю до липня 2018 року, тобто до смерті ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Спірна квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_3 , якою було складено заповіт на користь ОСОБА_2 .

Спірна квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 лютого 2002 року.

30 серпня 2018 року позивач, як єдиний спадкоємець звернулась до нотаріуса про прийняття спадщини, однак позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно з посиланням на відсутність встановленого судом факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.

Виходячи з викладеного, просила суд встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 та визнати право власності в порядку спадкування.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено юридичний факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , однією сім`єю понад п`ять років, починаючи з 2008 року, до моменту відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 44, 6 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкової трансмісії право власності на квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 43,5 кв. м, житловою площею 28,8 кв.м.

Рішення суду першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що факт спільного проживання позивача та її колишнього чоловіка після розірвання шлюбу - з 08 квітня 2008 року і до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідків. Інших спадкоємців ОСОБА_2 не мав, у зв`язку із чим дійшов висновку, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2020 року Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Безродним О. В., з урахуванням уточнень, просили скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 рокуі прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Крім того, судами не досліджувалась, та не витребовувалася інформація, чи не перебував ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі в період з 2008 по 2018 роки, зокрема заявником не надано витягу з Державного реєстру актів цивільного стану. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час відкриття спадщини. Факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю ґрунтуються лише на показах свідків, позивачем не надано належного доказу щодо їх спільного проживання в розумінні статті 3 СК України.

Встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 впливає на права Харківської міської ради щодо визнання спадщини відумерлою.

Не застосовуючи висновки Верховного Суду щодо застосування норм права викладених у постановах у справі № 129/2115/15-ц від 14 лютого 2018 року; від 18 грудня 2018 року у справі № 643/10756/16-ц; від 26 лютого 2020 року у справі № 640/17297/15-цсуди не врахували правової позиції Верховного Суду при прийнятті рішення у справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року поновлений строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року та постанови Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року відмовлено.

У червні 2020 року матеріали цивільної справи № 638/15073/18 надійшли до Верховного Суду та 11 червня 2020 року передані судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 18 травня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц; від 18 грудня 2018 року у справі № 643/10756/16-ц; від 26 лютого 2020 року у справі № 640/17297/15-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини

Суди встановили, що з березня 2005 року і до липня 2018 року, позивач та ОСОБА_2 мешкали однією сім`єю разом з його матір`ю ОСОБА_3 у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

08 квітня 2008 року шлюб було розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Питанням захоронення померлого займалась позивач.

Спірна квартира АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_3 , якою було складено заповіт на користь ОСОБА_2 .

Спірна квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 лютого 2002 року.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 643/4186/19 (провадження № 61-10046св20) Верховний Суд дійшов висновку, що «згідно частини другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів як: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та позивач (заявник) проживали однією сім`єю. Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив в оформленні права на спадщину, особа, яка вважає себе спадкоємцем має право звернутися до суду для встановлення вказаних фактів в судовому порядку».

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю до липня 2018 року, ОСОБА_1 вказувала, що з березня 2005 року і до липня 2018 року вона та ОСОБА_2 мешкали однією сім`єю разом з його матір`ю ОСОБА_3 у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю суди не дослідили належні та допустимі докази на підтвердження ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, в мотивах судів відсутні посилання на конкретні обставини та факти.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту спільного проживання, суд першої інстанції обмежився лише посиланням на те, що факт спільного проживання позивача та її колишнього чоловіка після розірвання шлюбу - з 08 квітня 2008 року і до його смерті по ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується матеріалами справи та показами свідків.

Апеляційний суд обмежився лише посиланням на те, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та її колишнього чоловіка після розірвання шлюбу ОСОБА_2 , за адресою що знаходиться на АДРЕСА_1 у період з березня 2005 року по липень 2018 року, наявність у них взаємних прав і обов`язків, ведення спільного побуту. Зазначені обставини у суді першої інстанції підтвердили свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Судами не досліджено, чи склалися між сторонами під час їх проживання в спірний період усталені стосунки, що притаманні сім`ї, чи були вони пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Не досліджувалась та не витребовувалася інформація, чи не перебував ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі в період з 2008 по 2018 роки; факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю ґрунтуються лише на показах свідків.

Крім того, відповідно до частин першої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції прийняв в судовому засіданні від представника позивача акт про фактичне проживання ОСОБА_1 від 09 грудня 2019 року без належного обгрунтування виняткових випадків для прийняття нових доказів та не звернув уваги, що даний доказ складений після ухвалення рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржені судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування не відповідають у повній мірі приписам цивільного процесуального законодавства з огляду на передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для зміни черговості одержання права на спадкування.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами не встановлені, судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуваннюв частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко В. С.

Колегія суддів не погоджується з задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко В. С.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Відповідачем у цивільному процесі є особа, яка притягується судом до відповіді за порушення, оспорення або невизнання прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача. У передбачених законом випадках відповідачами можуть бути й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18) вказано, що «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) вказано, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення».

У справі, що переглядається, встановлено, що спір виник стосовно спадкування після смерті ОСОБА_2 . Тому належним відповідачем у спорі про визнання права власності у порядку спадкування є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку його (їх) відсутності, усунення його (їх) від права на спадкування, неприйняття спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Натомість у справі, що переглядається позов пред`явлений також і до нотаріуса, який є неналежним відповідачем. За таких обставин в задоволенні позовних вимог до нотаріуса належало відмовити саме з цих підстав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 643/4186/19 (провадження № 61-10046св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20), колегія суддів вважає, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, судові рішення в частині позовних вимог до приватного нотаріуса скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог. В іншій частині судові рішення скасувати та направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської міської ради, яка підписана представником Безродним Олександром Вікторовичем, задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторії Сергіївни про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторії Сергіївни про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року та постанова Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов