ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/51/20 Номер провадження 22-ц/814/2081/21Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Одринської Т.В., Чумак О.В.

секретар: Яковенко В.С.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача адв. ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 липня 2021 року (повний текст складено 12.07.2021 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності об`єкта нерухомого майна, визначення порядку користування земельною ділянкою.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 , зміненим в ході судового розгляду, посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.02.2002 року належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , іншим співвласником є ОСОБА_3 .

Зазначає, що вказаний будинок розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,30 га., та, оскільки оскільки між співвласниками будинку виникають сварки з приводу користування житловим будинком та земельною ділянкою необхідно визначити порядок користування ними у судовому порядку.

З урахуванням наведеного остаточно прохала:

- виділити їй в натурі 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 , які на плані (додаток №1 до висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №34 від 10.11.2020 року) забарвлені у червоний колір, відповідно до варіанту №2 висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №34, складеної 10.11.2020 року судовим експертом Авдєєвою Н.М.;

- поділити земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0824 га, виділивши ОСОБА_1 1/2 частину земельної ділянки, яка на плані (додаток №2 до висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №34 від 10.11.2020 року) зафарбована в червоний колір відповідно до варіанту №2 висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №34, складеної 10.11.2020 року судовим експертом Авдєєвою Н.М., яка складається з земельної ділянки площею 412 кв. м, з яких 383 кв. м площа безпосередньо відокремленої частини земельної ділянки, 29 кв. м площа земельної ділянки спільного володіння;

- поділити земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства площею 0,2155 га, виділивши ОСОБА_1 в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна 1/2 частину земельної ділянки площею 1077кв.м, яка на плані (додаток №2 до висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №34 від 10.11.2020 року) зафарбована у червоний колір відповідно до варіанту розподілу №2 висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №34, складеної 10.11.2020 року судовим експертом Авдєєвою Н.М., припинивши при такому виділі право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно;

- зобов`язати ОСОБА_3 відновити колонку для водопостачання по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 доступ до електролічильника, що знаходиться по АДРЕСА_1 ;

- - зобов`язати ОСОБА_3 перенести перегородку у веранді виходячи з рівності площ співвласників житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 ;

- вирішити питання судових витрат (а.с.1-2, 182-183).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності об`єкта нерухомого майна, визначення порядку користування земельною ділянкою, відмовлено в повному обсязі (а.с.229-230).

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що, запропонованим експертом варіантом поділу будинку фактично встановлено можливість такого, з подальшим переобладнанням, на яке позивач погодилась. Проте, всупереч положенням ст.ст. 183,367 ЦК України дана обставина не була врахована судом.

Окрім того, зауважує, що висновок суду про неможливість поділу земельної ділянки без встановлення сервітутів не відповідає дійсності, оскільки можливість такого визначена додатком №2 до висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №34 від 10.11.2020 року, без встановлення будь-яких сервітутів.

У судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є власниками по 1/2 частині кожна: - житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на приватизованій земельній ділянці; - приватизованої земельної ділянки розміром 0,30га згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ №464, виданого 25.07.1995р., яка наділена для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в смт. Диканька (а.с.6).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №139206006 від 26.09.2018 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 складається з: житловий будинок, А-1 загальною площею 53,7кв.м, житловою площею 15кв.м; сарай літ. Б; сарай літ. б; погріб вхідний літ. Г; літня кухня літ. В; прибудова літ. в; вбиральня літ. Д; огорода літ.№2; огорожа літ. №4; хвіртка літ. №3 (а.с.7).

При цьому, як установлено місцевим судом та не заперечується сторонами, згідно даних з Технічного паспорта на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 14.04.2011р., вбачається наявність самочинного будівництва, а саме самочинно збудовано тамбур а1 та проведено водопровід. У житловому будинку А-1 переобладнано приміщення 1-5, 1-6.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що в своєму висновку експерт вказує на те, що надані варіанти розподілу житлового будинку в натурі не припиняють право спільної часткової власності, а тому вимога позивача про виділ їй в натурі 1/2 частини житлового будинку не підлягає до задоволення у зв`язку з відсутністю технічної можливості. Також, вимога щодо поділу земельної ділянки не підлягає до задоволення, так як експерт вказує на те, що поділ земельної ділянки відповідно до часток співвласників можливий лише з влаштуванням сервітутів.

Вимоги щодо зобов`язання відповідача відновити колонку для водопостачання, перенести перегородку в веранді та відновити доступ до електролічильника визнані судом необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, так як позивач не вказує на те чи є технічна можливість проведення даних дій та в своєму позові не вказує чому саме відповідач зобов`язана здійснювати такі дії.

Такий висновок місцевого суду, відповідає обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статі 356 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно із зазначеною правовою нормою виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно із частиною третьою цієї ж статті у разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Таким чином, для здійснення виділу майна в натурі зі спільної сумісної власності суд має встановити частки кожного зі співвласників. При цьому, відповідно до частини другої статті 370 ЦК України, закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

Так, матеріалами справи установлено на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2002 року (а.с.6) та Витягу про державну реєстрацію прав №30450542 від 29.06.2011 року (а.с.39), що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є власниками по 1/2 частині кожна: - житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на приватизованій земельній ділянці; - приватизованої земельної ділянки розміром 0,30га згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ №464, виданого 25.07.1995р., яка наділена для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в смт. Диканька

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані), об`єкти, не є об`єктами права власності (частина друга статті 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначене узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, з якими погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 14-43цс20) щодо тлумачення норми частини першої статті 376, частини другої статті 376 ЦК України про те, що не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно зі статями 364, 367 ЦК України самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти.

Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №344/8200/14-ц (провадження №14-302цс19).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, матеріалами даної справи установлено, що сторони не надали доказів уведення, зокрема, тамбура літ «а1» та водопроводу, які входять до складу спірного домоволодіння, до експлуатації в установленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Окрім того, порівняльний аналіз наявних у матеріалах справи Технічних паспортів на будинок станом на 30.08.2002 року (а.с.40-42) та станом на 14.04.2011 року (а.с.8-12) свідчить про те, що у будинку А-1 відбулося перепланування (переобладнання) приміщень 1-5 (сіни) та 1-6 (санвузол), що також унеможливлює виділ у натурі частки спільного майна.

Відтак, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів приймання тамбура літ «а1» та водопроводу, які входять до складу спірного домоволодіння, в експлуатацію та проведення державної реєстрації права власності на них, як і узаконення проведених переобладнань приміщень у спірному будинку, відсутні правові підстави для здійснення розподілу житлового будинку з господарськими будівлями, оскільки об`єкт нерухомого майна, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктом права власності й не може бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367 ЦК України.

Окрім того, з висновку експерта судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №34 від 10.11.2020 року вбачається, що надані на розгляд варіанти розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на земельній ділянці з виділенням конкретних приміщень в натурі та наявністю об`єктів спільного користування не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. В даному випадку виділити в окремий об`єкт нерухомого майна 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 належну позивачу ОСОБА_1 не представляється можливим.

З наведеного вбачається та, як вірно було встановлено місцевим судом, що в першому варіанті розподіл житлового будинку є можливим за умови сплати компенсації, а в другому варіанті для здійснення запропонованого варіанту виділу необхідно виконати переобладнання в житловому будинку, окрім того, виділені частини будинку обладнати самостійним водопостачанням та каналізацією.

При цьому, відповідач згоду на компенсацію не надавала, проти переобладнання (знесення перегородки) заперечувала.

При цьому, посилання апелянта на те, що запропонованим експертом варіантом поділу будинку фактично встановлено можливість такого, з подальшим переобладнанням, на яке позивач погодилась, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки інший співвласник на переобладнання чи отримання компенсації не погодилась.

Відтак, місцевим судом було правомірно відмовлено у задоволенні вимоги позивача про виділ їй в натурі 1/2 частини житлового будинку за відсутності технічної можливості такого, зокрема, і з врахуванням наявності самочинних прибудов та проведених переобладнань.

Також, згідно до висновку експерта №09 від 05.03.2021 року додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи вбачається, що надані на розгляд варіанти розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на земельній ділянці не відповідають ознакам окремих об`єктів нерухомого майна, оскільки земельні ділянки не відокремлені та не перетворюються в об`єкти самостійної власності кожний. В даному випадку виділити в окремий об`єкт нерухомого майна 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 , не представляється можливим. В дослідницькій частині висновку експерта запропоновано два варіанти розподілу земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників із влаштуванням сервітутів.

З урахуванням наведеного, місцевим судом було відмовлено у задоволенні вимоги про поділ земельної ділянки, оскільки такий поділ земельної ділянки відповідно до часток співвласників можливий лише з влаштуванням сервітутів, а вимога про їх встановлення не заявлялась.

Твердження апелянта стосовно того, що можливість поділу земельної ділянки без встановлення сервітутів визначена додатком №2 до висновку судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №34 від 10.11.2020 року, колегія суддів оцінює критично, оскільки таке спростовується п.2 висновку, викладеного в заключній частині вказаного висновку експерта №09 від 05.03.2021 року (а.с.141-151).

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість поділу об`єкта нерухомого майна, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 червня 2020 року у справі №722/1882/16-ц (провадження №61-39287св18), від 15 жовтня 2020 року у справі №464/7038/18 (провадження №61-12407св20).

Окрім того, оскаржуване судове рішення не суперечать правовим висновкам, наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19).

Також, необхідно зазначити, що вимога щодо зобов`язання відповідача відновити колонку для водопостачання, перенесення перегородки в веранді та відновлення доступу до електролічильника місцевим судом була правомірно відхилена, як необґрунтована, оскільки позивачем не було доведено наявність технічної можливості проведення даних дій та необхідності покладення такого обов`язку саме на відповідача, яка, між іншим, з таким не згодна.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтава від 07 липня 2021 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Т.В. Одринська

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 03.09.2021 року.