Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 642/1269/19

провадження № 61-16505св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), товариство з обмеженою відповідальністю «Тера», ОСОБА_3 (відповідачі за зустрічним позовом),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П. від 27 травня 2021 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Тера» (далі - ТОВ «Тера»), ОСОБА_3 про визнання недійсним змішаного договору позики-поруки, укладеного в усній формі між відповідачами, оформленого розпискою від 03 серпня 2007 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є кредитором ОСОБА_2 та ТОВ «Тера» на підставі угод про врегулювання фінансових ризиків від 07 квітня 2007 року, за умовами яких останні взяли на себе зобов`язання не укладати без письмової згоди позивача будь-які угоди і договори з обсягом грошових зобов`язань на суму більше 100 000 грн. 03 серпня 2007 року з метою уникнення виконання перед ним фінансових зобов`язань відповідачі уклали змішаний договір позики-поруки, оформлений у вигляді розписки, за умовами якого ОСОБА_4 взяв у позику у ОСОБА_3 97 000 доларів США, а ТОВ «Тера» поручилось за її своєчасне повернення. ОСОБА_1 вказував, що договір між відповідачами не був укладений, оскільки у ньому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення, а саме: відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, а також не передано майно. Крім того, розписка від 03 серпня 2007 року була підписана лише поручителем ТОВ «Тера», засновники якого не повідомлялись про укладення вказаної угоди. Стверджував, що відповідачі, будучи обізнаними про існуючі обмеження щодо отримання згоди кредитора на укладення будь-яких договорів, порушили його права.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсним змішаний договір позики-поруки, укладений в усній формі між ОСОБА_3 як позикодавцем, ОСОБА_2 як позичальником,

ТОВ «Тера» як поручителем, оформлений розпискою від 03 серпня 2007 року.

У травні 2019 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до

ОСОБА_1 , ТОВ «Тера», ОСОБА_3 про встановлення факту не укладення (визнання таким, що не відбувся) договору позики-поруки, оформленого розпискою від 03 серпня 2007 року.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що у нього були відсутні реальні мотиви для укладення розписки від 03 серпня 2007 року, оскільки він мав значний дохід у вигляді заробітної плати та накопичень, які містяться на банківських рахунках. Вказував, що він не був обізнаний про існування вищевказаної розписки та вказаний договір не підписував, будь-які визначені законом для такого договору істотні умови у розписці відсутні.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив встановити факт не укладення договору позики-поруки в усній формі між ОСОБА_3 як позикодавцем, ОСОБА_2 як позичальником, ТОВ «Тера» як поручителем, оформлений розпискою від 03 серпня 2007 року.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова у складі судді

Євтіфієва В. М. від 07 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним змішаний договір позики-поруки, укладений в усній формі між ОСОБА_5 як позикодавцем, ОСОБА_2 як позичальником та ТОВ «Тера» як поручителем, оформлений розпискою від 03 серпня

2007 року.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні підстави для задоволення первісного позову, оскільки підпис поручителя ТОВ «Тера», директором якого зазначений ОСОБА_2 , не належить останньому, що підтверджується висновком комплексної експертизи, проведеної слідчими органами Ленінського районного відділу поліції Харківської області. Також суд першої інстанції зазначив, що при оформленні розписки від 03 серпня 2007 року сторони порушили норми чинного законодавства, які регулюють порядок укладення угод (на час розгляду справи відсутні будь-які докази передачі вказаної у розписці суми грошових коштів; про підготовку спірного правочину не було повідомлено збори засновків ТОВ «Тера» та кредитора ОСОБА_1 ). При цьому районний суд дійшов висновку, що задоволення первісного позову ОСОБА_1 виключає можливість задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , який разом з цим також обрав спосіб захисту порушеного права, що не відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 27 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 травня 2020 року скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_1 та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову

ОСОБА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, виходив з того, що волевиявлення сторін на укладення договору позики, оформленого у вигляді розписки від 03 серпня 2007 року, підтверджується преюдиційними обставинами, встановленими судовими рішеннями у справі № 642/1377/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ТОВ «Тера» про стягнення боргу. Суд апеляційної інстанції вважав, що підстави для визнання договору позики недійсним з підстав, зазначених у позовній заяві, відсутні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 27 травня 2021 року і направити справу до суду апеляційної інстанції. У касаційній скарзі ОСОБА_1 також висловив заперечення на ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року про поновлення ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 травня 2020 року та відкриття апеляційного провадження і ухвалу цього ж суду від 27 листопада 2020 року про призначення справи до розгляду.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц, від 16 січня 2018 року у справі № 569/13933/15-ц,

від 04 липня 2018 року у справі № 727/6552/15-ц, від 09 січня 2019 року

у справі № 759/2328/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 2-3386/11,

від 10 березня 2020 року у справі № 404/2163/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 11 березня 2021 року у справі № 296/9894/19,

від 11 березня 2021 року у справі № 753/11000/14-ц та застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме частини сьомої статті 141 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 травня 2020 року, оскільки посилання заявниці, як на причини пропуску строку на апеляційне оскарження, на карантинні обмеження не можна визнати поважними. Заявник вказує, що прийнявши до уваги долучені ОСОБА_3 до апеляційної скарги нові докази, апеляційний суд порушив принцип змагальності сторін. Крім того ОСОБА_1 вважає, що питання недійсності змішаного договору позики-поруки у справі № 642/1377/13 не розглядалось, а ОСОБА_1 не був учасником цієї справи, а тому обставини, встановленні у вказаній справі, не є преюдиційними. Здійснюючи розподіл судових витрат, апеляційний суд порушив вимоги частини сьомої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судове рішення оскаржується лише в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 , а тому в іншій частині касаційному перегляду не підлягає в силу вимог статті 400 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу та поясненнях ОСОБА_2 підтримує вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 та вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у справі № 642/1377/13-ц було встановлено дійсність оспорюваного договору.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 квітня 2007 року ОСОБА_1 (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель) уклали договір поруки, згідно з пунктами 2.1, 2.2 якого поручитель зобов`язався у випадку невиконання чи неналежного виконання грошових зобов`язань за векселем нести майнову відповідальність перед кредитором солідарно з позичальником у сумі, що дорівнює сумі грошових зобов`язань за векселем 50 000 грн.

07 квітня 2007 року ОСОБА_1 (кредитор) та ТОВ «Тера» (поручитель) в особі власника і генерального директора ОСОБА_2 , з метою урегулювання і зниження фінансових ризиків кредитора і зменшення вірогідності невиконання поручителем прийнятих на себе зобов`язань, що витікають із договору поруки від 02 квітня 2007 року, уклали угоду про урегулювання фінансових ризиків, згідно з пунктом 1 якої поручитель зобов`язався не укладати без письмової згоди кредитора будь-які правочини і договори по інвестуванню ТОВ «Тера» з обсягом грошових зобов`язань ТОВ «Тера», що перевищують суму, еквівалентну 100 000 грн, окрім виробничих договорів і послуг на виконання робіт.

Того ж дня ОСОБА_1 (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель) з метою урегулювання і зниження фінансових ризиків кредитора і зменшення вірогідності невиконання поручителем прийнятих на себе зобов`язань, що витікають із договору поруки від 02 квітня 2007 року, уклали угоду про урегулювання фінансових ризиків, за умовами якої поручитель зобов`язався не укладати без письмової згоди кредитора будь-які правочини і договори з обсягом грошових зобов`язань ОСОБА_2 , що перевищують суму, еквівалентну 100 000 грн.

03 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 гроші у сумі 97 000 доларів США зі строком повернення до 01 вересня 2012 року, про що ОСОБА_2 була складена розписка. Умовами розписки від 03 серпня 2007 року визначено, що у випадку неможливості виконання обов`язку боржником ОСОБА_2 поручителем за його зобов`язанням виступає ТОВ «Тера».

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Тера» про стягнення заборгованості за договором позики від 03 серпня 2007 року (справа № 642/1377/13-ц).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року у справі № 642/1377/13-ц позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ «Тера» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів у сумі 777 419,67 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2013 року у справі № 642/1377/13-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2014 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, апеляційну скаргу ТОВ «Тера» задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року змінено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «Тера» про солідарне стягнення боргу відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області №21 від 13 лютого 2014 року, складеного на підставі постанови від 10 січня 2014 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи, винесеної слідчим СВ Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області лейтенантом міліції Ярмоленко В. В. в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 грудня 2013 року за №0003486, - підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 03 серпня 2007 року про те, що ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 97000 доларів США, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно з вимогами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі,

що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності договору позики

від 03 серпня 2007 року на вказаних у позовній заяві підставах та настання для нього негативних наслідків в результаті укладання цього договору. Судом апеляційної інстанції правильно враховано, що судовими рішеннями у справі № 642/1377/13-ц встановлено факт укладення 03 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики, відповідно до якого останній взяв у позику у ОСОБА_3 грошові кошти в суми 97 000 доларів США, що спростовує доводи позивача про те, що цей правочин не був спрямований на настання реальних наслідків.

Посилання касаційної скарги на безпідставне поновлення апеляційним судом ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не заслуговують на увагу. ЦПК України не містить виключного переліку поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тому Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду щодо поважності наведених ОСОБА_3 причин пропуску строку на апеляційне оскарження, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд апеляційної інстанції навів обґрунтовані мотиви для поновлення процесуального строку в ухвалі

від 16 листопада 2020 року.

Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених упостановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником постановах. Підстав для відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17,

від 11 березня 2021 року у справі № 296/9894/19, від 11 березня 2021 року

у справі № 753/11000/14-ц, колегією суддів не встановлено.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору по суті, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Підстави для скасування оскаржуваного судового рішення по суті вирішення спору відсутні.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судом апеляційної інстанцій зроблена належна правова оцінка доказів.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновками суду апеляційної інстанції у частині розподілу судових витрат, а саме у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 1 261,17 грн.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома цієї статті).

ОскількиОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (категорія 2), витрати зі сплати судового збору у сумі

1 261,17 грн не підлягають стягненню з нього на користь відповідача, а підлягають компенсації відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення судового збору зОСОБА_1 змінити, а у іншій частині - залишити без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Резолютивну частину постанови Харківського апеляційного суду від 27 травня 2021 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору змінити, компенсувати ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 17 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині постанову Харківського апеляційного суду від 27 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта