1Справа № 2-2125/2010 4-с/335/36/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Стеценка А.В., за участю секретаря судового засідання Резніченко Ю.В., заявника ОСОБА_1 , державного виконавця Михайлідіса Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), -

ВСТАНОВИВ:

05.08.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною скаргою, в якій просила визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 65669720 від 04.06.2021, винесену державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Петруніною С.О.; визнати протиправними та дискримінаційними дії в.о. начальника Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Берестецької Т. щодо перевірки відкриття виконавчого провадження № 65669720 від 04.06.2021.

В обґрунтування свої вимог ОСОБА_1 зазначила наступне.

Постановою державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 04.06.2021 було відкрито виконавче провадження № 65669720 з виконання виконавчого листа 2-2125/2010 від 20.10.2011 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги теплопостачання у розмірі 3152,50 грн. та витрат на ІТЗ розгляду справи судом в сумі 30,00 грн.

Постанову державного виконавця Булка Л.Л. вважає протиправними, оскільки:

-строк пред`явлення виконавчого листа № 2-2125/2010 від 20.10.2011 визначено судом терміном три роки всупереч вимогам чинного на момент набрання рішенням суду законної сили законодавства, отже виконавчий лист стягувачем було пред`явлено до виконання з пропуском строку. Строк його пред`явлення до виконання судом не поновлювався. На переконання боржника, державний виконавець не мав підстав для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій ані у 2012 році, ані у 2021 році;

-постанова про відкриття виконавчого провадження № 65669720 державним виконавцем на адресу боржника не надсилалась;

-у виконавчому листі зазначено адресу боржника, за якою ОСОБА_1 не проживала;

-заяву в інтересах стягувача подано неуповноваженою особою, оскільки генеральний директор стягувача не має повноважень видавати довіреності, про що свідчить п. 3.5 Контракту;

-додатком до зазначеної заяви зазначено не виконавчий лист а судовий наказ № 2-2125/2010 від 20.10.2011, який в матеріалах виконавчого провадження відсутній.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.08.2021 було прийнято до розгляду скаргу ОСОБА_1 , призначено судове засідання, витребувано з Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) матеріали виконавчого провадження № 65669720 для огляду в судовому засіданні та його копії для долучення до матеріалів справи.

25.08.2021 на адресу суду надійшов відзив відділу державної виконавчої служби на скаргу ОСОБА_1 , який протокольною ухвалою суду було повернуто відділу без розгляду, оскільки він був поданий без додержання вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України (не надано доказів його надсилання боржникові).

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала скаргу та просила її задовольнити, визнати протиправні дії службових осіб відділу державної виконавчої служби дискримінаційними.

Державний виконавець заперечував проти задоволення скарги. В обґрунтування свої заперечень зазначив, що підстави для визнання дій державного виконавця та виконуючого обов`язки начальника відділу державної виконавчої служби дискримінаційними відсутні, оскільки вони діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Представник стягувача підтримав позицію державного виконавця.

Заслухавши доводи учасників виконавчого провадження, дослідивши матеріали справи та виконавчого провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).

Статтею 21 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону № 606-XIV, чинній на момент набрання законної сили рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2010 та видачі виконавчого листа, було встановлено, що виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років.

У пункті 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04.112010 № 2677-VI, який набрав чинності 08.03.2011, передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

При цьому, статтею 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, в редакції, чинній на момент пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання 20.01.2012, 26.02.2013, 15.05.2014, 29.09.2015, 30.09.2016, передбачалось, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу.

05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

З аналізу змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII вбачається, що положення цього закону застосовуються до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом.

З урахуванням того, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого судом 20.10.2011 переривався його пред`явленням до виконання 20.01.2012, 26.02.2013, 15.05.2014, 29.09.2015, 30.09.2016 та 28.02.2020 був вчергове повернутий стягувачу, строк пред`явлення його до виконання не сплив на час пред`явлення його до виконання 03.06.2021. Отже, Концерн «Міські теплові мережі», пред`явивши 03.06.2021 виконавчий лист до виконання, не пропустив визначений законом строк.

Доводи боржника про відсутність у генерального директора стягувача повноважень на видачу довіреностей на представництво інтересів Концерну у виконавчому проваджені є неспроможними та спростовуються наступним.

Статтею 246 Цивільного кодексу України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Згідно абз. 8 п. 4.15 Статуту Концерну «Міські теплові мережі», копія якого міститься в матеріалах виконавчого провадження та на офіційному сайті Концерну за адресою http://teploseti.zp.ua/upload/Статут%20Концерн%20МТМ.pdf, генеральний директор уповноважений власником Концерну видавати довіреності.

Суд погоджується з доводами боржника про те, що державним виконавцем порушені вимоги ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII щодо порядку надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки з наявної в матеріалах виконавчого провадження копії реєстру поштових відправлень Вознесенівського ВДВС та пояснень державного виконавця, наданих в судовому засіданні, вбачається, що копія оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.06.2021 надсилалась на адресу боржника простою кореспонденцією.

Разом з тим, порушення державним виконавцем порядку надіслання сторонам виконавчого провадження копій процесуальних документів саме по собі не є достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. Ненаправлення виконавцем в установленому законом порядку постанови про відкриття виконавчого провадження може бути підставою для визнання неправомірними таких дій (бездіяльності) державного виконавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові в справі № 756/9582/14-ц від 24.02.2021.

Проте, боржник не звертався до суду із вищезазначеною вимогою.

Щодо доводів ОСОБА_1 про зазначення судом у виконавчому листі неправильної адреси боржника, суд зазначає наступне.

Відсутність або неправильне зазначення у виконавчому листі відомостей про адресу місця проживання чи перебування боржника не є обов`язковою підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання і не позбавляє виконавця скористатися своїм правом та отримати таку інформацію у відповідних установах.

Повернення виконавчого документа через відсутність у виконавчому листі даних про особу має ознаки формальності, оскільки у виконавця під час виконання судового рішення не виникає проблем із отриманням такої інформації з баз даних і реєстрів. Саме тому судова практика складається таким чином, щоб судове рішення було виконано якомога швидше.

Головним завданням виконавчого провадження є правильне і своєчасне виконання судового рішення. За умови відсутності у виконавчому листі окремих персональних даних у виконавця є можливість направити запит до відповідних державних органів для отримання цієї інформації.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Зазначений висновок міститься у постановах Верховного Суду України, викладеною в постанові № 6-62цс14 від 25.06.2014, постановах Верховного Суду від 22.08.2018 в справі № 471/283/17ц (провадження № 61-331св18), від 27.12.2018 в справі № 469/1357/16ц (провадження № 61-32698св18).

Не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачеві й неправильне зазначення назви (виду) виконавчого документа в заяві стягувача про відкриття провадження від 10.02.2021, оскільки судом встановлено, що до зазначеної заяви було додано саме оригінал виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2011.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях державного виконавця та в.о. начальника Вознесенівського ВДВС ознак упередженого ставлення до боржника, суд виходить з наступного.

За наведеним у статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» № 5207-VI визначенням, дискримінація ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

При цьому, не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб (частина третя статті 6 Закону № 5207-VI).

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів») (пункти 48 49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

На переконання суду, дії посадових осіб Вознесенівського ВДВС не містять ознак упередженого ставлення до боржника. Обмеження певних прав і свобод боржника у виконавчому проваджені не є дискримінацією, вичерпний перелік та підстави застосування таких обмежень визначені законом, мають легітимну мету та є пропорційним меті, для якої такі обмеження застосовуються.

Доводи боржника щодо протиправності дії в.о. начальника Вознесенівського ВДВС є неспроможними, оскільки остання діяла у відповідності до приписів до приписів ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», якою не передбачено оскарження боржником дій або бездіяльності державного виконавця начальникові відділу, якому підпорядкований державний виконавець.

Положеннями ст. 451 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Встановивши, що оскаржуване рішення державного виконавця оскаржувані було прийняте відповідно до закону та в межах його повноважень, суд доходить висновку про відмову у задоволені скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 259-261, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду набирає законної з моменту її підписання суддею, проте може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено 06.09.2021.

Суддя А.В. Стеценко