Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 750/2369/17

провадження № 61-4315св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 рокуу складі судді Литвиненко І. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2019 рокуу складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Онищенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтований тим, що 19 березня 2008 року ОСОБА_4 уклала з Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») кредитний договір № 2402/0308/71-028, згідно з яким отримала кредит на придбання об`єкта нерухомості в сумі 50 000,00 дол. США строком до 18 березня 2038 року зі сплатою 11,9 % річних.

З метою забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору 19 березня 2008 року сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальна площа 52,1 кв. м, вартість 55 499,00 дол. США.

На забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору 19 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 (поручитель) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір поруки № 2402/0308/71-028/Р-1.

19 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 (поручитель) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір поруки № 2402/0308/71-028/Р-2.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028.

16 січня 2017 року АТ «Альфа-Банк»на адресу відповідача направило письмову вимогу про усунення порушень шляхом сплати на користь позивача заборгованості за кредитом, відсотками та нарахованою неустойкою; у разі якщо відповідач не має наміру добровільно виконати умови кредитного договору, їй запропоновано добровільно звільнити з усіма мешканцями житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028, яка на 29 грудня 2016 року становить 47 685,05 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та встановити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною продажу квартири на рівні, не нижчому за вартість, визначену у звіті про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, а саме 560 901,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 року, яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2019 року, у позові відмовлено.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням висновку судового експерта та розрахунку заборгованості виходив з того, що у зв`язку з тим, що неможливо точно встановити суму заборгованості за кредитним договором, на забезпечення виконання якого спірну квартиру було передано в іпотеку, то не можна і встановити обсяг відповідальності відповідача перед позивачем за основним зобов`язанням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2019 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2019 року, просило скасувати оскаржувані судові рішення, передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними і необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права.

Суди не з`ясували усіх фактичних обставин справи та не дослідили і не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяли повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Банк зазначає, що на підставі договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 25 травня 2012 року, від 15 червня 2012 року відбулось відступлення на користь позивача права вимоги за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028, який було укладено між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 514 ЦК України усі права кредитора за договором про іпотечний кредит на сьогодні належать позивачу, оскільки відповідач за іпотечним договором від 19 березня 2008 року № б/н, передала ВАТ «Сведбанк» в іпотеку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Банк, посилаючись на статті 3, 12 Закону України «Про судову експертизу», частину першу статті 107, статтю 110 ЦПК України, вказував, що для проведення економічної експертизи суд витребував перелік письмових матеріалів лише у позивача, проте відповідач жодного документа на підтвердження своїх доводів не надала.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідач не спростувала, а у матеріалах справи немає відповідних доказів щодо неправильного проведення банком розрахунку заборгованості відповідача.

Суд першої інстанції надав помилкову оцінку висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 19 квітня 2018 року № 1187/18-24, згідно з яким визначено ймовірний розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками станом на 29 грудня 2016 року. Відповідно до цього висновку різниця суми заборгованості за відсотками, яка зазначена в розрахунку позивача і у висновку експерта, становить 1 481,93 дол. США. Враховуючи незначну різницю в розрахунку заборгованості, позивач не мав наміру оскаржувати висновки експерта або заявляти клопотання щодо проведення повторної експертизи.

Суди не врахували, що факт отримання коштів відповідач не оспорювала, договір частково виконувала з 2012 до 2015 року, останній платіж здійснила у липні 2015 року новому кредитору АТ «Альфа-Банк».

Суди розрахунок заборгованості, наданий банком, не досліджували.

Суди безпідставно послалися як на підставу відмови у позові на висновок експертизи, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору, а не висновком експертизи, який суди повинні оцінювати разом з іншими доказами.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 березня 2008 року ОСОБА_4 уклала з ВАТ «Сведбанк») кредитний договір № 2402/0308/71-028, згідно з яким отримала кредит на придбання об`єкта нерухомості в сумі 50 000,00 дол. США строком до 18 березня 2038 року зі сплатою 11,9 % річних. Сторони також визначили графік погашення кредиту.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 19 березня 2008 року сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальна площа 52,1 кв. м, вартість 55 499,00 дол. США.

На забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору 19 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 (поручитель) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір поруки № 2402/0308/71-028/Р-1.

19 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 (поручитель) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір поруки № 2402/0308/71-028/Р-2.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028.

16 січня 2017 року АТ «Альфа-Банк»на адресу відповідача направило письмову вимогу про усунення порушень шляхом сплати на користь позивача заборгованості за кредитом, відсотками та нарахованою неустойкою; у разі якщо відповідач не має наміру добровільно виконати умови кредитного договору, їй було запропоновано добровільно звільнити з усіма мешканцями житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження суми заборгованості відповідача за укладеним договором позивач надав суду розрахунок, згідно з яким розмір заборгованості за тілом кредиту на 29 грудня 2016 року становить 39 027,69 дол. США, за відсотками - 8 657,36 дол. США та за пенею - 4 432,85 дол. США.

Відповідно до висновку судового експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 19 квітня 2018 року № 1187/18-24 дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1 станом на час проведення експертизи з округленням до цілих одиниць становить 560 901,00 грн.

Згідно з висновком судового експерта Чернігівського відділення судових експертиз Київського науково-дослідного інституту за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21 червня 2018 року № 1186/18-24 з обсягу наданих на дослідження документів у межах компетенції експерта-економіста не можна документально встановити розмір заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 станом на 29 грудня 2016 року. За умови врахування судом даних бухгалтерського обліку банку, заборгованість за тілом кредиту за цим кредитним договором станом на 29 грудня 2016 року може становити 39 027,69 дол. США. З обсягу наданих на дослідження документів не можна встановити заборгованість за відсотками за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 за даними бухгалтерського обліку банку станом на 29 грудня 2016 року. За умови врахування судом даних бухгалтерського обліку банку щодо погашення тіла кредиту, за результатом дослідження математично заборгованість за відсотками може становити 7 175,43 дол. США. У межах наданих на дослідження документів не можна встановити суму заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 станом на 03 березня 2017 року, зокрема, заборгованість за тілом кредиту та відсотками.

У висновку встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2016 року, яке набрало законної сили, відмовлено в позові ОСОБА_1 до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О. В. про захист прав споживача, визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, визнання недійсним іпотечного договору; відмовлено у позові ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О. В., ПАТ «Омега Банк» про захист прав споживача та визнання договорів поруки припиненими; відмовлено у позові ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Судовий експерт за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21 червня 2018 року № 1186/18-24 встановив, що відповідно до особового рахунка ОСОБА_4 № НОМЕР_1 ВАТ «Сведбанк» обліковувало погашення заборгованості за кредитом за період з 18 березня 2008 року до 25 травня 2012 року, узагальнені дані виписки за рахунком № НОМЕР_1 за цей період наведено у таблиці № 1 (а. с. 43-47, том 2). Згідно з випискою за особовим рахунком № НОМЕР_1 обліковується банком тільки зарахування коштів на погашення заборгованості за кредитом. Матеріали справи, надані на дослідження, не містять банківських виписок щодо відображення в обліку нарахованих, сплачених відсотків за період, наведений в таблиці № 1, а клопотання експерта в цій частині не задоволено. Також у вказаному висновку судового експерта зазначено, що з обсягу наданих на дослідження документів у межах компетенції експерта-економіста не можна документально підтвердити заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 15 червня 2012 року у валюті кредиту в сумі 42 964,32 дол. США, заборгованість в сумі нарахованих, але не сплачених відсотків у валюті кредиту в розмірі 635,38 дол. США.

Відповідно до письмових пояснень представника позивача від 25 травня 2018 року (а. с. 96-97, том 2) виконати пункти 2-9 клопотання експерта, зокрема надати виписку про рух коштів за період з 19 березня 2008 року до 18 червня 2012 року, не можна, оскільки 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за цим кредитним договором, і саме з цієї дати банк почав облік заборгованості з урахуванням заборгованості, яка була до моменту укладення цього договору.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи. Відмовлено у задоволенні клопотання АТ «Альфа-Банк» про зупинення виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 року та постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 28 січня 2019 року.

У червні 2019 рокусправа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційну скаргу у цій справі подано у лютому 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦКУкраїни зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Згідно зі статтею 575 ЦК України та статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).

Відповідно до пункту 2.1 договору іпотеки від 19 березня 2008 року договір забезпечує виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону).

У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).

Отже, Закон передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разіневиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до пункту 11 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково. При настанні зазначених в абзаці першому цього пункту договору випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або зобов`язань, передбачених цим договором, у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель може розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Згідно з підпунктами 12.1, 12.2, 12.3, 12.3.1, 12.3.2 пункту 12 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеного в підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 пункту 12.3 договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону. Відповідно до статті 37 Закону у разі задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в підпункті 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. Продаж іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі здійснюється на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону, за ціною, що буде встановлена відповідно до висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності.

Отже, банк передбачив спосіб позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням висновку судового експерта та розрахунку заборгованості виходив з того, що у зв`язку з тим, що не можна точно встановити суму заборгованості за кредитним договором, на забезпечення виконання якого спірну квартиру було передано в іпотеку, то не можна і встановити обсяг відповідальності відповідача перед позивачем за основним зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пред`явивши позов, АТ «Альфа-Банк» надало суду свої розрахунки кредитної заборгованості відповідача, підтверджуючи їх письмовими доказами, а тому саме відповідач згідно з вимогами процесуального закону, якщо він заперечує проти поданих доказів, відповідно до статті 81 ЦПК України має спростувати її розмір.

Суди не врахували, що ОСОБА_1 не спростувала презумпцію правомірності кредитного договору, факт отримання нею кредитних коштів підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, зокрема випискою з кредитного договору і частковим поверненням кредитних коштів, що вона не заперечувала.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Отже, висновок експерта є одним із доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21 червня 2018 року, за умови врахування судом даних бухгалтерського обліку банку, заборгованість за тілом кредиту за договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 станом на 29 грудня 2016 року може становити суму в розмірі 39 027,69 дол. США. За умови врахування судом даних бухгалтерського обліку банку щодо погашення тіла кредиту, за результатом дослідження математично заборгованість за відсотками може становити суму в розмірі 7 175,43 дол. США.

Верховний Суд зазначає, що у висновку експерта немає однозначного твердження про неможливість встановити розмір заборгованості, разом з тим випливає, що, за умови врахування судом даних бухгалтерського обліку, суд може визначити заборгованість.

Згідно з оскаржуваними рішеннями суди поклали обов`язок доказування лише на позивача, проте відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження заперечень проти позову про сплату певних чи всіх платежів відповідач доказів не надала.

Висновок судів про відмову в позові з урахуванням висновку судової експретизи без дослідження та оцінки доказів у справі в їх сукупності свідчить, що суд фактично звільнив відповідача від відповідальності щодо виконання зобов`язання, що суперечить статті 526 ЦК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши в оскаржуваному рішенні оцінку зібраним доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, із зазначенням відповідних мотивів відхилення або врахування кожного доказу.

Однак Верховний Суд зазначає, що із рішення суду першої інстанції не випливає, що суд надав оцінку доказам у цілому, і кожному доказу окремо, із зазначенням відповідних мотивів відхилення або врахування кожного доказу. Отже, суд апеляційної інстанції, переглянувши рішення суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів та заперечень сторін, не надав правову оцінку висновку за результатами проведеної у справі експертизи, не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, взявши за основу лише висновок експертизи, який не підтверджує відсутності у позичальника заборгованості перед банком, не заперечує її наявності, а лише фіксує неможливість її правильного визначення.

Отже, суд апеляційної інстанції безспірно вказуючи, що відповідач порушила умови кредитного договору, водночас відмовив у позові, тим самим спір по суті не вирішив, самоусунувся від ухвалення рішення по суті спору з використанням процесуальних прав суду апеляційної інстанції при перегляді справи, чим перешкодив позивачу у доступі до правосуддя за захистом порушеного права, оскільки повторно, з тих самих предмета і підстав, банк захистити свої порушені права (пред`явити позов) не зможе.

З урахуванням наведеного Верховний Суд також вважає передчасними та суперечливими висновки судів про те, що встановити обсяг відповідальності відповідача перед позивачем за основним зобов`язанням неможливо.

Верховний Суд, з урахуванням доводів касаційної скарги, визнає обгрунтованими аргументи банку про те, що факт отримання коштів відповідач не оспорювала, договір частково виконувала з 2012 до 2015 року.

Відповідно, суду необхідно встановити, чи наявна заборгованість за кредитним договором та в якому розмірі, перевірити розрахунок заборгованості, наданий банком, надати оцінку висновку експерта у сукупності з іншими доказами у справі, отже, вирішити спір з урахуванням завдань цивільногот судочинства.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається у суді з березня 2017 року, проте з урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України), меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України), перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування судового рішення суду апеляційної інстанції з направленнямсправи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2019 року скасувати, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко