Єдиний унікальний номер 243/8153/20
Номер провадження 22-ц/804/1015/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
Головуючого-судді Мірути О.А.,
суддів: Халаджи О.В., Хейло Я.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 243/8153/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року (суддя Дюміна Н.О.), ухваленого в приміщенні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, повний текст складено 25 січня 2021 року,-
В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У вересні 2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 23 травня 2011 року відповідач, з метою отримання банківських послуг підписав заяву б/н. При підписанні анкети заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі Договору надання банківських послуг Банком відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25 000,00 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлено Договором. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 18 червня 2020 року має прострочену заборгованість на загальну суму 45 854,78 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 42 167,44 грн.; заборгованості за простроченими відсотками - 3687,34 грн. та судові витрати по справі.
09 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог та посилаючись на ст. 49 ЦПК України, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором б/н від 23 травня 2011 року в розмірі 10 553,22 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки з доданого позивачем розрахунку заборгованості за договором до заяви про зменшення розміру позовних вимог, банком нараховано відповідачу заборгованість за тілом кредиту за весь час користування кредитною карткою з 05 листопада 2011 року - у розмірі 10 553,22 грн., однак суд не погодився з вказаним розміром заборгованості по тілу кредиту, оскільки, як вбачається з виписки по рахунку, фактично ОСОБА_1 за період з 25 листопада 2011 року по 23 листопада 2020 року було використано грошових коштів на суму 67 012,74 грн.

В той же час, з вказаного вище розрахунку вбачається, що сума коштів, яка була внесена ОСОБА_1 на погашення заборгованості складає 112 228,92 грн., таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем було в повному обсязі погашено суму заборгованості за тілом кредиту.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зокрема позивач звертає увагу, що ОСОБА_1 уклав з ним кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви. На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. На думку позивача, виписка свідчить про той факт, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, однак використані грошові кошти Банку не повернув. Позивач вважає, що відповідач не лише отримав кредитну картку, а й визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості. Також Банк не погоджується з твердженням суду, що відсутня заборгованість перед позивачем. Вважає, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 553, 22 грн.

Також Банк не погоджується із твердженням суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення тіла кредиту наданого відповідачу, оскільки на його думку віднесення сплачених ОСОБА_1 у рахунок погашення кредиту коштів на рахунок погашення тіла кредиту суперечить положенням ст. 534 ,1048 ЦК України та умовам договору.

Вважає, що відповідач прийняв умови та правила кредитного договору, а також визнав заборгованість, оскільки здійснював дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості. Зазначені доводи підтверджуються наданими до суду першої інстанції документами, зокрема розрахунком заборгованості, випискою по рахунках відповідача, довідкою про видані кредитні картки.

Вважає, що надав належні та допустимі докази того, що між ним та відповідачем укладено кредитний договір за яким останньому надано кошти, які не повернуті банку в повному обсязі, що відповідно до позиції Верховного суду свідчить про презумпцію правомірності правочину, а отже наявність у сторін прав та обов`язків які підлягають виконанню.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне і обґрунтоване.

Наголошує, що суд першої інстанції з урахуванням вимог цивільного законодавства та підписаними нею з банком документами, прийшов до правомірного висновку про незаконність збільшення відсотків за користування кредитом. Також звертає увагу на те, що ним систематично та самостійно здійснювалося автоматичне погашення простроченої заборгованості з його банківської картки за рахунок належних йому на праві власності грошових коштів, без жодного погодження з ним та без його повідомлення про такі наміри. Звертає увагу суду, що позивач у односторонньому порядку змінював процентну ставку, нараховував проценти з користування кредитом та неустойку. Таке списання позивач здійснював у черговості, визначеній ст. 534 ЦК України, тобто у першочерговому порядку позивач списував безпідставно нараховані йому проценти та неустойку та привласнював собі його грошові кошти. Крім того, посилається на той факт, що внесена ним та самостійно списана позивачем сума на погашення заборгованості за кредитом склала 112 228, 92 грн., тобто з надмірною переплатою.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

23 травня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, що складається з заяви позичальника, умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом (а. с. 13-47).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором б/н від 23 травня 2011 року станом на 23 листопада 2020 року становить 10 553,22 грн., яка складається з: 10 553,22 грн. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 10 553,22 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Відповідно до довідки про видані картки ОСОБА_1 , № останньої виданої картки 868319 від 18 липня 2019 року та строк її дії 03/23 (а.с.12).

У заяві позичальника ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена (а. с. 13) та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розмірі.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з довідкою про умови кредитування та витягом з Умов розумів відповідач та ознайомлювався і погодився з ними і підписав заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання останнім кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту банка належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у правовій позиції у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано банком при розгляді цивільної справи.

Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Зазначена правова позиція викладена ВП ВС у справі № 342/180/17 від 3 липня 2019 року.

Судом було встановлено, що з доданого позивачем розрахунку заборгованості за договором до заяви про зменшення розміру позовних вимог, банком нараховано відповідачу заборгованість за тілом кредиту за весь час користування кредитною карткою з 05 листопада 2011 року - у розмірі 10 553, 22 грн., тому суд не погодився з вказаним розміром заборгованості по тілу кредиту, оскільки, як вбачається з виписки по рахунку, фактично ОСОБА_1 за період з 25 листопада 2011 року по 23 листопада 2020 року було використано грошових коштів на суму 67 012,74 грн.

В той же час, з вказаного вище розрахунку вбачається, що сума коштів, яка була внесена ОСОБА_1 на погашення заборгованості складає 112 228,92 грн., таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем було в повному обсязі погашено суму заборгованості за тілом кредиту.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві підписаній, позичальником 23.05.2011 року процентна ставка не зазначена.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за договором, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором б/н від 23 травня 2011 року станом на 23 листопада 2020 року становить 10 553, 22 грн., яка складається з: 10 553, 22 грн. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 10 553,22 заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Як на підставу своїх позовних вимог про погашення заборгованості за договором, позивач посилався Умови та правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», які не підписані відповідачем (а.с.15-28).

Відповідно до ч.1 с. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Визначальним у даній категорії справ є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Таким чином, судом першої інстанції правильно враховано, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який наданий суду першої інстанції та в якому передбачено збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом не визнаються відповідачем та не містять його особистого підпису.

Зазначені витяги, які містяться в матеріалах справи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. А отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки надані позивачем Умови та Тарифи не містять підпису відповідача .

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви позичальника 23.05.2011 року.

Висновки суду першої інстанції про те, що без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, відповідають нормам закону. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк, зокрема, щодо впровадження підвищення процентної ставки за користування кредитом з 01.06.2015року з 30% до 43, 20 % річних, впровадження з змін в частині нарахування відсотків, згідно з якими клієнт доручає Банку здійснювати списання грошей з його рахунку, в тому числі за рахунок кредитного ліміту; впровадження з 01.03.2019 року змін до Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, відповідно до яких у разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які згідно з ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі: 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% для картки «Універсальна голд» .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентах згідно ст.625 ЦК України, пенею та штрафам.

Судом першої інстанції встановлено, що з доданого позивачем розрахунку заборгованості за договором до заяви про зменшення розміру позовних вимог, банком нараховано відповідачу заборгованість за тілом кредиту за весь час користування кредитною карткою з 05 листопада 2011 року - у розмірі 10 553,22 грн., але як вбачається з виписки по рахунку, фактично ОСОБА_1 за період з 25 листопада 2011 року по 23 листопада 2020 року було використано грошових коштів на суму 67 012,74 грн.

В той же час, з вказаного вище розрахунку вбачається, що сума коштів, яка була внесена ОСОБА_1 на погашення заборгованості складає 112 228,92 грн., таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем було в повному обсязі погашено суму заборгованості за тілом кредиту.

Перевіривши правильність наданих розрахунків, судом першої інстанції правильно зазначено, що сплачена відповідачем у погашення заборгованості за кредитом сума за спірний період цілком покриває суму отриманого ним кредиту, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту не підлягають задоволенню.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність заборгованості у відповідача за тілом кредиту станом на 31.10.2015 року відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості за договором.

На підтвердження доводів апеляційної скарги судом апеляційної інстанції пропонувалося позивачеві надати відповідні розрахунки,однак розрахунків,які б підтверджували наявність заборгованості за кредитом у відповідачки позивачем не надано.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

За таких обставин немає підстав для скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом та пені.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У відповідності з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вищенаведене, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: