Справа № 127/9437/19
Провадження № 22-ц/801/814/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 рокуСправа № 127/9437/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В. П., Копаничук С. Г.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, в при-міщенні апеляційного суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованих коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , його представника адвоката Мартинюка Ярослава Станіславовича на рішення Вінницького місько-го суду Вінницької області від 22 січня 2021 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Бессараб Н. М.,

В С Т А Н О В И В:

02 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 серпня 2016 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у розмірі 4000,00 до-ларів США, еквівалент яких становить 108800,00 гривень станом на день по-дання позовної заяви, строком до 01 грудня 2017 року, що підтверджується свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак на цю дату відповідач кошти не повернув. З урахуванням обопільної домовленос-ті, шляхом обміну смс-повідомленнями у соціальній мережі «Фейсбук», що під-тверджується роздруківкою їхнього листування, сторони погодили графік пога-шення боргу, кінцевим строком якого було 01 липня 2018 року, Проте ОСОБА_7 кошти не повернув, неодноразові вимоги з повернення коштів проіг-норував, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з відповідача суму боргу у розмірі 108800,00 гривень, а також судові витрати у справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , його адвокат Мартинюк Я. С. оскаржують його в апеляційному порядку, про-сять дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Скаржники вважають оскаржуване рішення незаконним, необ-ґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без надання оцінки обставинам та доказам у справі, що мають для неї значення, за неналежних висновків; зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи. Вдаючись до порівняння оскаржуваного рішення із заочним рішенням цього суду від 25 жовтня 2019 року у даній цивільній справі, яке ска-соване ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2020 року, особи, які подали апеляційну скаргу, вказують про помилкове невра-хування судом повернення відповідачем 5600,00 гривень як визнання останнім боргу, вважають, що долучені ними до позовної заяви роздруківки електрон-ного листування у соціальних мережах «Фейсбук» та «Вайбер» з урахуванням положень статті 100 ЦПК України є належними доказами у справі.

Ухвалою апеляційного суду від 12 березня 2021 року задоволене клопотан-ня скаржників, їм поновлений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Забезпеченим цією ухвалою суду, визначеним законом правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористався.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, дослідивши представлені сторонами докази, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам, воно є правильним, об`єктивним, справедливим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-який письмовий договір позики на суму 4000,00 доларів США не укладався, розписка про отримання коштів у борг ОСОБА_2 не складалася, а покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судовому засіданні не підтверджують факт отримання ОСОБА_2 15 серпня 2016 року коштів від ОСОБА_1 в сумі 4000,00 доларів США за умови їх повернення до 01 грудня 2017 року. Суд першої інстанції також дій-шов висновку, що надані позивачем електронні докази, роздруківки електрон-ного листування у соціальних мережах «Фейсбук» та «Вайбер» без електронних підписів учасників листування не можуть бути використанні як докази у справі у зв`язку з їх невідповідністю вимогам Закону України «Про електронні доку-менти та електронний документообіг», з представлених позивачем роздруківок неможливо ідентифікувати відправника повідомлення, зміст таких документів не захищений від внесення правок та викривлень. Отримання 03 травня 2019 року ОСОБА_1 від ОСОБА_2 5600,00 гривень не свідчить про ви-знання відповідачем боргу перед позивачем в сумі 4000,00 доларів США, ос-кільки жодного доказу щодо призначення цих коштів саме в рахунок погашен-ня боргу в сумі 4000,00 доларів США позивачем суду не надано.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного су-ду погоджується, оскільки вони є вірними, об`єктивними, зробленими з ура-хуванням усіх фактичних обставин справи; суд правильно застосував до спір-них правовідносин норми матеріального права, що їх регулюють, не порушив вимог процесуального законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язу-ється повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укла-деним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспо-зитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір по-зики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета дого-вору на основі попередньої домовленості ( пункт другий частини першої статті 1046 ЦК України ).

Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укла-дення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, дого-вір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є до-казом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичаль-нику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у поста-новах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встанов-лений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випад-ках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвер-дження укладення договору позики та його умов може бути представлена роз-писка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому пози-кодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважа-ється таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторо-ни. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він під-писаний його стороною ( сторонами ). Таким чином позикодавець та позичаль-ник є сторонами договору позики. Договір позики є укладеним з моменту пере-дання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розпис-ки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника ( частина друга статті 1047 ЦК України ).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвер-дити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є докумен-том, який видається боржником кредитору за договором позики після отриман-ня коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася переда-ча певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/ 16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17.

На підтвердження доведення факту укладення договору позики, а також на-явності боргу ОСОБА_1 посилається на свідчення свідків, електронне листу-вання у соціальних мережах, а також перерахування на його рахунок ОСОБА_8 5600,00 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обставини та докази у справі у своїй сукупності не свідчать про те, що ОСОБА_2 дійсно позичив кошти, не підтверджують, чи мав місце безпосередньо факт передачі позивачем грошової суми саме відповідачу, не вказують узагалі на наявність між сторонами ознак боргових зобов`язань з повернення коштів у сумі 4000,00 доларів США чи їх еквіваленту у гривні; роз-писки про отримання коштів відповідач не писав, що не заперечується жодним з учасників справи, а показання допитаних у суді першої інстанції свідків не можуть підтверджувати факт отримання відповідачем позики, зважаючи на її суму, заявлену до стягнення ОСОБА_1 . Перерахування ОСОБА_2 03 травня 2019 року коштів ОСОБА_1 у сумі 5600,00 гривень, що підтвер-джується листом АТ «Ощадбанк» від 18 вересня 2019 року № 101.26-08/2111/77891/2019-01/Вих, не свідчить про визнання відповідачем грошового боргу у зв`язку з відсутністю відповідних доказів щодо призначення такого платежу саме в рахунок погашення боргу у сумі 4000,00 доларів США. Тим па-че є сумнівним у разі перерахування такої суми у гривні саме в рахунок пога-шення боргу пред`явлення ОСОБА_1 до суду позову про стягнення забор-гованих коштів без урахування сплачених ОСОБА_2 5600,00 гривень у рахунок погашення боргу.

Що стосується наданих позивачем електронних доказів на доведення факту укладення договору позики, то слід зазначити, що відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній ( цифровій ) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, елек-тронні документи ( в тому числі текстові документи, графічні зображення, пла-ни, фотографії, відео- та звукозаписи тощо ), веб-сайти ( сторінки ), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях ( картах пам`яті, мобільних телефонах тощо ), серверах, системах ре-зервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі ( в тому числі в мережі Інтернет ). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» до власно-ручного підпису. Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим дока-зом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначи-ти про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію ( паперову копію ) електронного доказу, суд за клопотанням учас-ника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії ( паперової копії ) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Колегія суддів не заперечує належного засвідчення позивачем поданих ним електронних доказів. Процесуальні норми дозволяють подання таких доказів у паперових копіях, засвідчених у передбачений законодавством спосіб.

Однак слід визнати безпомилковим висновок суду першої інстанції про те, що з даних доказів неможливо ідентифікувати відправника повідомлень у будь-який спосіб, зокрема, і через відсутність відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронних підписів сторін листування, що дійсно зумовлює можливість зміни змісту та правлення повідомлень.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що позивач як особа, яка ос-каржує рішення суду, не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги. Аргументи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди скаржника з висновками місцевого суду, невірного розу-міння ним вимог чинного законодавства, що регулює наявні правовідносини, та власного помилкового тлумачення характеру спірних правовідносин. Доводи позивача були предметом ретельного розгляду судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвен-ції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різ-ними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та від-мінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодав-ства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи ( Про-ніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ).

Оскаржуване рішення суду відповідає критерію його обґрунтованості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність, обґрунтованість і об`єктивність постановленого судом оскаржуваного рішення, колегія суддів не знаходить достатніх та законних підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним су-дом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , його представника адвоката Мартинюка Ярослава Станіславовича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про стягнення заборгованих коштів - за-лишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є ос-таточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді В. П. Рибчинський

С. Г. Копаничук