ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5386/21
провадження № 2/753/5429/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., розглянувши позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Термо Кінг Україна» до Дарницького управління поліції ГУ НП у м Києві про зобов`язання припинення обтяження шляхом скасування арешту на майно,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Термо Кінг Україна» звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Дарницького управління поліції ГУ НП у м Києві, в якому просило скасувати арешт, зареєстрований реєстратором - Першою київською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером обтяження 5715658, вчинений на підставі постанови б/н від 21 вересня 2007 року ст. слідчого Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві Пасічник А.В. на адмінбудівлю, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Вербицького архітектора, буд. 1, та знаходиться у власності ТОВ «Термо Кінг Україна».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 вересня 2007 року старшим слідчим Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві Пасічник А.В. було винесено постанову про накладення арешту на вказане вище майно, на підставі якої реєстратором Першою київською державною нотаріальною конторою було відповідний вчинено запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В подальшому постановою Дарницького районного суду м. Києва від 4 лютого 2008 року було скасована постанову заступника прокурора Дарницького району м. Києва від 20 вересня 2007 року відносно генерального директора ТОВ «Термо Кінг Україна», в порушенні кримінальної справи за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України відмовлено та зазначено про скасування запобіжних заходів, повернення вилучених речей та поновлення прав, щодо яких на час досудового слідства встановлювалися обмеження, однак старший слідчий СВ Дарницького ГУ МВС України в м. Києві Пасічник А.В. не виніс постанову про скасування арешту в рамках кримінальної справи № 52-1888 та не направив її для зняття обмежень до державного реєстратора.

Позивач, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом у порядку цивільного судочинства.

Розглянувши позовну заяву та оцінивши доводи позивача щодо юрисдикції вказаного спору, суд дійшов таких висновків.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди загальної юрисдикції розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи провадження в справах про адміністративні правопорушення.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, неодноразово було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, а правильність його вирішення залежить від такого.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України) 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17 (провадження № 14-181цс19).

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Як свідчать матеріали позовної заяви арешт на нерухоме майно, про зняття якого заявлено позов у цій справі, було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року.

Отже, вимоги позивача про зняття арешту, накладеного постановою слідчого від 21 вересня 2007 року не підлягають розгляду в порядку, визначеному КПК України.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 ( провадження № 14-477цс19).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) викладено правову позицію, згідно якої спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно із пунктом 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) зазначено, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача.

У справі № 753/5386/21 представник ТОВ «Термо Кінг Україна» звернувся до суду з позовом до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві. Отже жодною із сторін в цьому спорі не є фізична особа.

З огляду на викладене, враховуючи предмет позову та суб`єктний склад сторін суд дійшов до висновку, що даний спір має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною п`ятою цієї статті визначено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

За таких обставин, у відкритті провадження у даній справі слід відмовити, роз`яснивши позивачу, що вирішення цього спору віднесено до юрисдикції господарського суду.

Керуючись статтями 186, 258, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Термо Кінг Україна» до Дарницького управління поліції ГУ НП у м Києві про зобов`язання припинення обтяження шляхом скасування арешту на майно.

Роз`яснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Термо Кінг Україна», що розгляд його вимог віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Якусик