ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6354/21 Справа № 202/3508/20 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року,

по справі за позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про витребування майна, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2020 року до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про витребування майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради зазначає, що під час здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 встановлено безпідставне вибуття із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра нерухомого майна житлового фонду, а саме квартири АДРЕСА_1 . Про порушення свого права Дніпровська міська рада дізналась під час участі у судовому розгляді справи №202/9247/15-ц в Дніпровському апеляційному суді, який розглядав спір щодо права власності на зазначену квартиру. Крім того, Дніпропетровська місцева прокуратура №1 Дніпропетровської області протягом поточного року зверталась до Дніпровської міської ради щодо вжиття заходів представницького характеру з метою захисту порушеного права комунальної власності територіальної громади міста на зазначене нерухоме майно, що підтверджується листом №04/32-3345вих-20 від 21.04.2020 року.

Так, 02.07.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Пустовий С.В. Дніпровського міського нотаріального округу на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.12.2015 року у справі №202/9247/15-ц зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна-01). Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.02.2020 у справі №202/9247/15-ц, яка набрала законної сили, задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області, скасовано рішення суду від 21.12.2015 року, та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», треті особи: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, Дніпропетровська міська рада про визнання права на приватизацію житла та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, постановою суду апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не була приватизована та є об`єктом права комунальної власності. Разом з тим, під час прийняття рішення судом апеляційної інстанції, оспорювану квартиру, на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2018 року, зареєстрованому у реєстрі №2776, ОСОБА_2 відчужено на користь ОСОБА_1 . Оскільки спірне нерухоме майно вибуло із власності територіальної громади м. Дніпра поза її волі, остання як власник спірного майна, має право на його витребування шляхом пред`явлення віндикаційного позову на підставі ст. 388 ЦК України та вимагати його повернення у власність територіальної громади м. Дніпра.

За викладених обставин, керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області просить: витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року позовні вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про витребування майна задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, , квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (попередня назва прокуратура Дніпропетровської області), , адреса: м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38, судові витрати з оплати судового збору у розмірі 7284,00 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У відзивах Дніпровська міська рада та керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року ухваленому по цивільній справі № 202/9247/15-ц, позовні вимоги ОСОБА_2 до ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», треті особи - КВЖРЕП Індустріального району Дніпропетровської міської ради, Дніпропетровська міська рада, про визнання права на приватизацію житла та визнання права власності на квартиру, задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , ІНН НОМЕР_2 , право на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що складається з одної житлової кімнати площею 12,5 кв.м, кухні площею 16,0 кв.м, коридору площею 3,8 кв.м, комори площею 3,6 кв.м., санвузлу площею 4,5 кв.м., загальною площею 40,4 кв.м.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі заочного рішення суду №202/9247/15-ц, виданого 21.12.2017 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, 02.07.2016 року було зареєстровано за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 (номер запису про право власності / довічної власності: 15271012).

Прокуратурою Дніпропетровської області рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.12.2015 року у справі № 202/9247/15-ц, було оскаржено в апеляційному порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради. Скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2019 року, та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», треті особи: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району, Дніпропетровська міська рада, про визнання права на приватизацію житла та визнання права власності на квартиру.

Дана постанова апеляційного суду набирала законної сили з дня її прийняття та не була оскаржена у касаційному порядку.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, від 30 липня 2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2776, ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 продала ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2776, виданого 30.07.2018 року, право власності на вказаний об`єкт нерухомості, 30.04.2018 року зареєстровано за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (номер запису про право власності / довічної власності: 27256618).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року, ухвалене по цивільній справі №202/9247/15-ц скасовано, підстави набуття за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на спірне нерухоме майно також було скасовано.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

На час розгляду справи власником спірного нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки.

Таким чином, ухвалення судом рішення про визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 , яке згодом було скасовано, усуває презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору купівлі-продажу щодо цього майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже статтею 388 ЦПК України встановлено порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача. Згідно з положеннями цієї статті власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, та коли такий набувач набув це майно за відплатним договором.

У постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 Верховний Суд України, вирішуючи питання правомірності витребування майна у добросовісного набувача залежно від обставин, передбачених положеннями статті 388 ЦК України, висловив такий правовий висновок.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

Тобто, майно яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Оскільки рішення суду про визнання права власності, на підставі якого спірне майно було вилучено з володіння позивача, у подальшому було судом скасовано, то слід вважати, що майно вибуло з володіння власника поза його волею й він має право витребовувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України.

Повернення у комунальну власність квартири АДРЕСА_1 , безпідставно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Задовольняючи позовні вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що є обґрунтованими та доведеними позовні вимоги щодо витребування спірної квартири від ОСОБА_1 , як останнього набувача, на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Доводи апеляційної скарги, що що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права і час розгляду позовних вимог прокурора в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, оскільки: прокурор на підтвердження наявності у територіальної громади права власності на будинок гуртожитку, посилався на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у справі №202/9247/15-ц, що є преюдиціальною для підтвердження належності спірного майна на праві комунальної власності територіальній громаді м.Дніпра та право власності за територіальною громадою м. Дніпра в передбачений законом порядок не зареєстровано, а відтак твердження, що спірний будинок під номером АДРЕСА_4 належить на праві власності територіальній громаді міста не підтверджується належними доказами, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь Ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, постанова Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у справі №202/9247/15-ц є преюдиціальною для встановлення 40 року у справі за факту належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра та вирішення питання про його повернення законному власнику, оскільки вказане рішення суду набрало законної сили.

Крім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.02.2020 у справі No202/9247/15-ц досліджені та встановленні обставини, що беззаперечно свідчать, що спірне нерухоме майно належить до комунальної власності.

Так, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1429 від 09.06.2009 (зі змінами внесеними рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №799 від 08.06.2011) «Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт»

за адресами: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 вирішено передати до комунальної власності територіальної громади міста гуртожиток по АДРЕСА_4 (за винятком житлових та нежитлових приміщень, що перебувають на балансі чи у власності інших власників). Вказаний гуртожиток передано на баланс КВЖРЕП Індустріального району.

Поміж іншого, департаментом по роботі з активами Дніпровської міської пи №12/5-б від 14.01.2019 прокуратуру області повідомлено про те, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 -перебуває у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпро.

Крім того, листом №1879 від 12.02.2019 КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради прокуратуру області повідомлено про те, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи, технічна інвентаризація та реєстрація права власності як окремого об`єкту нерухомого майна на квартири АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , 24 підприємством не проводилась.

Встановлено, що первісно житловий будинок по АДРЕСА_4 зареєстрований за Державою в особі Верховної Ради України, згідно свідоцтва про право власності від 04.10.1999, видане виконкомом Дніпропетровської міської ради №898 від 01.10.1960 та зареєстровано в КП «ДМЕТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №17ЖЮ за №989-44.

В подальшому, на підставі вищезазначених рішень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, зазначений житловий будинок (гуртожиток) передано до комунальної власності.

А тому, відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Окрім того, відповідач в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що згідно діючого законодавства реєстрація права власності на нерухоме майно є обов`язковою і вона є офіційним підтвердженням визнання державою факту виникнення права власності на нерухоме майно.

Однак, державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів касаційного господарського суду в постанові від 20 травня 2020 року, винесеної за результатом розгляду касаційної скарги Бучанської міської ради (справа № 911/1902/19). У пункті 30 резолютивної частини вказаного рішення зазначається, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності (близький за змістом правовий висновок неодноразово сформульований

Верховним Судом, зокрема в постановах від 27.06.2018 у справі № 921/403/17г/6 від 08.08.2019 у справі № 909/472/18, від 29.04.2020 у справі №911/1455/19).

Таким чином відповідач шляхом подання даної апеляційної скарги намагається оскаржити право власності позивача виключно у площині здійснення реєстраційних дій щодо майна.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова