Справа № 529/713/21
Провадження № 2/529/247/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої - судді Петренко Л.Є.,

секретаря с/з - Федотченка С.Ю.,

з участю позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4 ,

третьої особи - ОСОБА_5 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом вселення, -

встановив:

Позивачі 31.08.2021 звернулись до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказують, що вони разом із відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на житло. У даній квартирі проживала їх мати ОСОБА_7 , яка також була співвласником 1/7 частини квартири, але остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері відкрилася спадщина на 1/7 частину квартири, яку прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Але позивачі не можуть вільно розпоряджатися спірною квартирою, оскільки відповідачка, яка в ній проживає змінила замки на вхідних дверях та не допускає їх до квартири. В червні 2021 року вони зверталися до відповідачки з пропозицією надати їм доступ до належного їм майна або сплатити грошові кошти за частки в разі недопуску, але ОСОБА_4 жодним чином не відреагувала на пропозицію та продовжує чинити перешкоди у здійсненні ними права власності, у зв`язку із чим вони були змушені звернутися до суду.

02.09.2021 по справі відкрито провадження.

19.10.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_5 , як співвласника спірної квартири та закрито підготовче провадження.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала та вказала, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності 7 особам: ОСОБА_7 (мати), ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Останні роки як була жива мама у цій квартири разом із мамою проживала ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_8 . Після смерті мами у квартирі залишилась проживати ОСОБА_4 з донькою. Ключі від квартири вона співвласникам не давала, поміняла замок у вхідних дверях, доступа до квартири позивачі не мають. З приводу цього звертались в поліцію, але там сказали щоб звертались в суд. Просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні їх власністю шляхом вселення, оскільки всі позивачі є співвласниками спірної квартири та мають право на проживання у ній. Також ОСОБА_2 , як представник за довіреністю, підтримала позовні вимоги позивачки ОСОБА_6 та просила їх задовольнити.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених у позові та у поясненнях ОСОБА_2 .

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, вказала що проживає у спірній квартирі з 2012 року разом із мамою та донькою, здійснювала догляд за мамою. Після смерті мами позивачі забрали документи на квартиру, після чого вона змінила замок на вхідних дверях. Весь час вона та її донька сплачувала за комунальні послуги, позивачі не приймали участь в утриманні квартири. Ніхто з позивачів до неї не звертався з пропозицією про вселення, бо всі проживають окремо, а у неї немає де проживати окрім цієї квартири. Також у неї немає коштів для компенсації позивачам вартості їх часток.

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не підтримав, зазначив, що сторони по справі мають домовитися між собою з приводу користування квартирою, а не звертатися до суду з позовом. Він проживає в м.Бориспіль та не претендує на частку у спірній квартирі.

Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1993 квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності у зв`язку із приватизацією житла: ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.8). Тобто кожному із співвласників належить 1/7 частина вказаної квартири.

Відповідно до рішення Стасівської сільської ради від 23.06.1998 перейменовано вулицю Полтавську с.Стасі на вулицю Яковенка (а.с.10).

Як встановлено судом у вказаній квартирі постійно проживала ОСОБА_7 , а з 2012 року разом із нею стала проживати її донька ОСОБА_3 із своєю донькою. Інші співвласники у квартирі не проживають.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.26).

Згідно листа приватного нотаріуса Шимки О.І., ІНФОРМАЦІЯ_2 після померлої ОСОБА_7 заведена спадкова справа, спадкоємцями є дочки померлої ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.11).

18.10.2021 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_7 , а саме на 3/35 частини квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на 2/25 не видано (а.с.53).

Після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_4 змінила у спірній квартирі замок на вхідних дверях, що підтвердила відповідачка в судовому засіданні. Також з цього приводу позивачі звертались по відділу поліції, на що надано відповідь про відсутність ознак кримінального чи іншого правопорушення (а.с.9).

В червні 2021 року позивачі звертались до відповідачки із пропозицією надати їм доступ до спірної квартири або компенсувати їм вартість належних їм часток у грошовому виразі (а.с.19), проте відповідачка не відреагувала на дану пропозицію. В судовому засіданні відповідачка вказала, що коштів на відшкодування часток вона не має, не заперечує проти допуску в квартиру інших співвласників, але тільки у її присутності.

Також судом встановлено, що позивачі не мають ключів від спірної квартири, не мають змоги повноцінно користуватися квартирою, яка їм належить на праві спільної часткової власності, хоча бажають нею користуватися, тобто їхні права, як співвласників, порушені.

Аналізуючи спірні правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Непорушність права власності закріплено і в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

В ході судового розгляду, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто.

У відповідності до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/7 частина спірної квартири, позивачці ОСОБА_3 належить 1/7 частина, позивачці ОСОБА_2 належить 1/7 + 3/35 частини, а позивачці ОСОБА_6 належить 1/7 частина спірної квартири, що підтверджується витягами із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідачці ОСОБА_4 належить 1/7 + 2/35 частини спірної квартири.

В ході судового розгляду встановлено, що позивачами вживалися заходи щодо врегулювання спору в позасудовому порядку шляхом направлення пропозиції надати доступ до спірної квартири та переговорів під час перебування справи в суді, проте спільної згоди всі співвласники так і не дійшли.

Отже, суд дійшов висновку, що співвласникам квартири, які є позивачами, чиняться перешкоди у користуванні спільною власністю, тому їх порушені права підлягають захисту в судовому порядку.

За таких обставин позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 її співвласникам: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Вселити в квартиру АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі позову, в розмірі 908 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений при подачі позову, в розмірі 908 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений при подачі позову, в розмірі 908 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір, сплачений при подачі позову, в розмірі 908 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 13.12.2021

Головуюча Л.Є. Петренко