Справа № 203/1323/21
Провадження № 2-о/0203/34/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Ноторової Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Держава Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

08.04.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 (далі заявник) з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Держава Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, в якій заявник, з урахуванням уточненої заяви в редакції від 30.04.2021 року, просить суд:

- встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Дебальцевським МС ГУ ДМС України в Донецькій області 17.05.2014 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , у лютому 2015 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Донецької області України.

І. Стислий виклад позиції заявника та представника заінтересованої особи.

В обґрунтування вимог заяви в редакції від 30.04.2021 року, заявник зазначив, що він народився у м. Дебальцеве Донецької області ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, починаючи з 11.05.1998 року (з моменту його народження) він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою заявник і проживав. Однак, 01.02.2015 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна, він був вимушений покинути свій дім та переселитися до м. Запоріжжя.

Відповідно до довідки про первинну реєстрацію особи переселенця від 09.02.2015 року № 13861, видану штабом по роботі з вимушеними переселенцями, які прибувають на територію Запорізької області з Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей, його зареєстрували як переселенця з Донецької області. Крім того, довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 09.02.2015 року № його визнано переміщеною особою з тимчасово окупованої території. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області, він фактично був повноцінним громадянином незалежної та демократичної України, мав змогу вести повноцінне життя, навчатися, працювати, мати велике коло друзів та однодумців, міг вільно висловлюватися на будь-які теми. Оскільки дуже важко налагодити життя у новому місті, йому довелося знову переїжджати до іншого міста м. Дніпро.

Відповідно до довідки про взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи від 02.10.2019 року № 1202-/5264, заявника взято на облік у м. Дніпрі як внутрішньо переміщену особу. Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275, м. Дебальцеве входить до переліку тих населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Тобто, як зазначив заявник, беззаперечним є факт того, що він є внутрішньо переміщеної особою, яка вимушено переселилася з тимчасово окупованої території. Однак, в судовому порядку підлягає встановленню факт щодо причин, через які заявник вимушено переселився з тимчасово окупованої території з метою подальшого відшкодування шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації та тимчасовою окупацією Донецької області.

З огляду на викладене, заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заінтересовані особи у встановлений судом строк не подав до суду пояснень по суті заяви.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 20.04.2021 року було залишено без руху заяву та надано заявнику строк для усунення недоліків заяви.

30.04.2021 року заявник усунув недоліки заяви у повному обсязі та належним чином.

Ухвалою суду від 11.05.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі в порядку окремого провадження та призначено заяву до судового розгляду по суті в судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 17.12.2021 року, учасники справи не з`явились.

Заявник подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що він підтримує вимоги заяви у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Заінтересовані особи у судове засідання не з`явились, хоча були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надсилали.

Суд, з урахуванням положень ст. ст. 211, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 294, 317 ЦПК України, розглянув справу за відсутності учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Під час судового розгляду справи по суті суд дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, місце народження: місто Дебальцеве Донецької області, та з 11.05.1998 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Це підтверджується копією паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 від 17.05.2014 року (а.с.20-22).

За відомостями з довідки про первинну реєстрацію особи переселенця від 09.02.2015 року № 13861, видану Штабом по роботі з вимушеними переселенцями, в тому числі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було зареєстровано як вимушеного переселенця з Донецької області (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), який прибув на територію Запорізької області (а.с.24).

За відомостями з довідки від 09.02.2015 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, в тому числі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було взято на облік як переміщену особу з тимчасово окупованої території (а.с.25).

За відомостями з довідки від 02.10.2019 року № 1202-/5264 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було взято на облік як внутрішньо переміщену особу за фактичним місцем проживання/перебування: АДРЕСА_2 (а.с.26).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру..

Аналіз вказаних положень Закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Аналогічних висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, від 12 квітня 2018 року у справі № 243/7029/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 752/6366/16-ц.

Частиною 1 та другою статті 4, частиною 1 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту залежить реалізація суб`єктивного права особи.

Частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме 20 лютого 2014 року.

Згідно з частиною 1 та пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, звертає увагу на те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Таким чином, встановлення факту вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №320/5213/17 (№61-17611св18).

Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року №1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 року №79-р), м. Дебальцеве Донецької області є містом, на території якого органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частин 1, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 21 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

V. Висновки суду за результатами розгляду заяви.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що доведеним є факт того, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у лютому 2015 року з окупованої території Донецької області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та у зв`язку з окупацією Російською Федерацією частини Донецької області, Україна.

При цьому суд бере до уваги те, що заявник звернувся до суду з заявою з метою подальшого відшкодування шкоди, заподіяної Російською Федерацією у зв`язку із збройною агресією та окупацією території Донецької області.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, та задоволення у повному обсязі заяви ОСОБА_1 про встановлення факту вимушеного переселення.

Керуючись статтями 3-8, 10, 18, 76-89, 95, 258, 259, 263, 264, 265, 293, 294, 315-319, 353 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Держава Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити повністю.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) у лютому 2015 року з окупованої території Донецької області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та у зв`язку з окупацією Російською Федерацією частини Донецької області, Україна.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ф.М. Ханієва