Ухвала

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 520/4150/17

провадження № 61-1973св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та

в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , на постанову Одеського апеляційного суду

від 13 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С.,

Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 ,

ОСОБА_4 , про виселення.

Позовну заяву мотивовано тим, що він разом із братом ОСОБА_5 та

батьком ОСОБА_6 є співвласниками квартири за адресою:

АДРЕСА_1 .

Вказував, що ОСОБА_6 у квартирі не проживає, проте проживає брат ОСОБА_5 , який, мотивуючи усною згодою батька як одного

із співвласника квартири, вселив у спільну квартиру свою співмешканку

з дітьми. Зазначав, що відповідач в утриманні квартири, оплаті комунальних послуг участі не бере, чим завдала йому матеріальних збитків.

Вказував, що відповідач разом зі своїми дітьми вселилася до квартири самовільно, без його згоди, має у приватній власності власне житло, тому вважав, що вона разом з дітьми підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд виселити ОСОБА_2 разом з її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року

у складі судді Васильків О. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 разом із її неповнолітніми доньками

ОСОБА_4 , ОСОБА_4 з квартири, що розташована

за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстровано 13 січня 2018 року, тобто під час розгляду справи, а отже, юридичне оформлення стосунків відповідача саме в період розгляду справи спрямоване на ускладнення розгляду справи та унеможливлення виконання рішення. Відповідач вселилася до спірної квартири задовго до реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 , без достатніх правових підстав, оскільки за відповідачем на праві власності зареєстроване нерухоме майно, а також неможливість спільного проживання позивача разом із ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні його майном, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення відповідача підлягають задоволенню.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , про виселення з квартири

АДРЕСА_2 відмовлено.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 як власник має право на користування належним йому майном. Разом із тим, будучи власником лише частини майна, внаслідок вселення інших осіб, цього права не позбавляється, так як за обставинами справи він має окрему кімнату, яка перебуває в його користуванні. В свою чергу, виселення призводить до обмеження інших співвласників у праві розпорядження майном, позбавляє права сім`ю проживати в обраному нею місці проживання, тому виселення слід вважати непропорційним заходом вирішення спору.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 520/4150/17.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року закрито касаційне провадження в справі № 520/4150/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7 , на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та у інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про виселення (провадження № 61-8005св20).

Верховний Суд, закриваючи касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, посилався на те, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду

в справі № 463/10111/15 (провадження № 61-13835св18) та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не

є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач),

Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. від 15 березня 2021 року клопотання

ОСОБА_1 , подане представником - адвокатом Гареєвим Є. Ш., про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року. Відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

21 вересня 2021 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_8 , на підставі подання секретаря Другої судової палати Червинської М. Є., справу передано судді-доповідачу Воробйовій І. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач),

Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. від 23 листопада 2021 року справу призначено

до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не застосував вимоги частини першої статті 358 ЦК України та не врахував того, що відповідач вселився до спірної квартири без згоди всіх співвласників.

Вважає, що рішення суду першої інстанції жодним чином не впливає на сімейне життя відповідача та ОСОБА_5 , оскільки їх проживання можливе в іншому житлі. До того ж, відповідач має у власності інше житло. Також вважає, що їхнє сімейне життя не повинно порушувати прав та інтересів інших співмешканців, зокрема його як співвласника спірної квартири, та позбавляти його можливості розпоряджатися своєю власністю.

Посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду

від 31 жовтня 2018 року у справі № 463/10111/15 (провадження

№ 61-13835св18), та вважає, що його позовні вимоги про виселення відповідача обґрунтовані.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , проте вказаний відзив не підписано особою, яка його подала, а тому не може бути прийнятий судом до уваги

й залишається без розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 17 ЦПК України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Водночас Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та

№ 35548/06).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services

v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року), «Azyukovska v. Ukraine» (Азюковська проти України) від 09 жовтня 2018 року.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд, як і будь-який інший орган державної влади в Україні, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як це передбачено частиною другою статті 19 Конституції України.

З аналізу зазначеної норми Основного Закону України вбачається, що діяльність органів державної влади (в тому числі судової) здійснюється

відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом».

За наведеного, суд касаційної інстанції може здійснювати касаційний перегляд лише тих судових рішень, можливість касаційного оскарження яких прямо передбачена процесуальним законом.

Право касаційного оскарження передбачене статтею 389 ЦПК України.

Пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 520/4150/17.

Ухвалою Верховного Суду закрито касаційне провадження у справі № 520/4150/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 рокуна підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Тлумачення цієї норми процесуального права дає можливість дійти висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження не було, проте така перевірка підстав касаційного оскарження здійснюється після його відкриття.

При цьому, відповідно до пункту 3 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Отже, аналіз положень процесуального закону дає підстави для висновку, що ЦПК України не передбачає можливості повторного оскарження

у касаційному порядку судового рішення апеляційного суду після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року подана повторно після закриття касаційного провадження Верховним Судом, тому касаційна скарга прийнята судом помилково, у зв`язку з чим касаційне провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись статтями 389, 394, 396 ЦПК України Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7 , на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про виселення закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк