ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 636/2438/20

провадження № 22-ц/818/4000/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

сторони справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк»,

інші учасники справи:

третя особа Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 15 квітня 2021 року, постановлену у складі судді Оболєнської С.А., -

у с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати арешт, накладений на все нерухоме майно в межах суми звернення стягнення в розмірі 2263,87 грн відносно ОСОБА_1 згідно з постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (надалі Міжрайонний ВДВС) у виконавчому провадженні (надалі ВП) № 43970718 від 14.07.2014, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 14.07.2014, номер запису обтяження 63220449, вид обтяження арешт нерухомого майна, підстава постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження ВП № 43970718 ВДВС Чугуївського МРУЮ Харківської області від 14.07.2014.

Позов мотивований тим, що заочним рішенням Чугуївського районного суду м. Харкова від 17.02.2014 у справі № 636/5717/13-ц з нього стягнута заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ « Дельта банк» в розмірі 2263, 87 грн. На підставі вищезазначеного рішення був виданий виконавчий лист та державним виконавцем винесена постанова № 43970718 від 14.07.2014 про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення, - 2263, 87 грн. ОСОБА_1 сплатив суму заборгованості, що підтверджується квитанцією про сплату суми боргу, однак державним виконавцем відмовлено в знятті арешту з майна та запропоновано звернутись з письмовою заявою до ДВС. 13.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до Міжрайонного ВДВС з письмовою заявою та додав оригінал квитанції про сплату боргу. Однак 11.03.2019 отримав листа від виконавчої служби про те, що вирішити питання про зняття арешту з майна, накладеного в рамках завершеного виконавчого провадження не можливо у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчих проваджень по завершенню терміну їх зберігання. Єдиним доказом сплати заборгованості у справі № 636/5717/13-ц є відповідь ПАТ «Дельта банк» про погашення ОСОБА_1 заборгованості.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 15 квітня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрите.

Ухвала мотивована тим, що пунктом 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. ОСОБА_1 не може пред`явити позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме: оскарження боржником дій державного виконавця.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. Посилається на порушення судом норм матеріального права та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виконавче провадження за заочним рішенням Чугуївського районного суду м. Харкова від 17.02.2014 у справі № 636/5717/13-ц було закрите виконавцем 27.08.2014. Тому оскаржувати дії державного виконавця не можливо, матеріали виконавчого провадження знищені. Після закінчення виконавчого провадження особа втрачає статус боржника, тому висновок суду про неможливість подання позовної заяви про зняття арешту є необґрунтованим. Чинний ЦПК України передбачає можливість звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця сторони виконавчого провадження під час виконання судового рішення. Після закінчення виконавчого провадження в особи така можливість відсутня. таким чином він позбавлений можливості звернутися зі скаргою на дії виконавця на теперішній час. Стаття 59 Закону України « Про виконавче провадження» закріплює порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. За змістом цієї статті належним способом захисту є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності та зняття арешту з нього арешту. Посилаючись на ст. 15, 114 ЦПК України та висновки, викладені в постановах Верховного Суду у справі 820/6756/19 від 19.12.2019, у справі № 826/14433/16 від 28.03.2018, у справі № 910/8132/17 від 18.04.2018, у справі № 826/17908 від 17.10.2018, у справі № 813/1341/15 від 12.02.2020, ОСОБА_1 уважає, що позови про зняття арешту з майна розглядаються в цивільному судочинстві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належать задовольнити з таких підстав.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 379 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 17 лютого 2014 року у справі № 636/5717/13-ц з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» стягнуто 2263 грн 87 коп. заборгованості за кредитним договором, 229 грн 40 коп. судового збору і 275 грн 90 коп. судових витрат, пов`язаних з публікацією у пресі оголошення про виклик (а.с. 5-6). Заборгованість з ОСОБА_1 стягнута за кредитним договором № 002-20977-140208 від 14.02.2008.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 200003223 від 12.02.2020 вбачається, що постановою державного виконавця ВДВС Чугуївського МРУЮ Харківської області від 14.07.2014 у ВП № 43970718 на нерухоме майно ОСОБА_1 був накладений арешт в межах суми звернення стягнення 2263 грн 87 коп. (а.с. 8-10).

Отже, заочне рішення у справі № 636/5717/13-ц перебувало на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби у ВП № 43970718.

З листа Міжрайонного ВДВС № 14.15-29/4908 від 11.03.2019 вбачається, що ВП № 43970718 було завершене на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 27.08.2014. Завершене виконавче провадження № 43970718 знищене за закінченням терміну зберігання, тому вирішити питання про зняття арешту з майна у ВП № 43970718 не можливо. Станом на 11.03.2019 у Міжрайонному ВДВС відсутні будь-які виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_1 (а.с. 7).

З листа ПАТ «Дельта Банк» № 201 від 26.12.2017 вбачається, що ОСОБА_1 надав банку квитанції про сплату заборгованості за кредитним договором № 002-20977-140208 від 14.02.2008. Станом на 01.12.2017 заборгованість погашена в повному обсязі (а.с. 13).

З довідки АТ «Дельта Банк» № 05-3421308 віл 22.09.2020 вбачається, що АТ «Дельта Банк» не має претензій фінансовий та майнових до ОСОБА_1 за кредитним договором № 002-20977-140208 від 14.02.2008 (а.с. 53).

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України№ 606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження», в редакції станом на 27.08.2014, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Зі змісту положень ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в вищезазначеній редакції вбачається, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції станом на 27.08.2014 , державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Відповідно до п. 3.15, 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, в редакції, діючій на момент прийняття державним виконавцем постанови 27.08.2014, повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному у статті 47 Закону. При цьому в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання (крім випадку повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону, якщо таке повернення надалі є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження). У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року N 606-XIV ( у редакції станом на 27.08.2014) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, що у виконавчому провадженні № 43970718 державним виконавцем виносилась постанова про стягнення виконавчого збору відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції закону 1999 року.

Під час завершення виконавчого провадження та повернення виконавчого документу стягувачу державним виконавцем не вживались заходи щодо зняття арешту.

Частиною 2 статті 59 ЦК України передбачено, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

У частині 4 ст. 59 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження» визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пунктів 1,2 5, 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі об`єднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, пов`язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на усунення перешкод у розпорядженні належним на праві власності майном, а не визнання неправомірними дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно або невжиття заходів щодо його зняття.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Враховуючи, що виконавче провадження № 43970718 закрите, зобов`язання перед АТ «Дельта Банк», на виконання якого було відкрите ВП № 43970718, ОСОБА_1 виконане, поновлення права позивача щодо вільного розпорядження належним йому майном можливо шляхом зняття арешту з майна відповідно до вимог ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 1 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За частиною 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач правильно скористався своїм правом щодо захисту своїх порушених прав шляхом звернення до суду з позовом, оскільки в даному випадку позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції помилково вважав, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 підлягає закриттю, а позивачу слід звертатися до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухвалені судового рішення від 15.04.2021 порушив норми процесуального права, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 382 384 -ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 15 квітня 2021 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук