ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 07 серпня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 31 липня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

За період шлюбу подружжям було придбано наступне майно: автомобіль марки «Opel Vectra» 3 НГ, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_1 ; автомобіль марки «Smart», моделі «МС01», 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 . На підставі договорів купівлі-продажу від 14 серпня 2006 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було придбано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0483 га (кадастровий номер::01:124:0002), за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки після припинення шлюбних відносин сторони не можуть дійти згоди про розподіл спільного майна подружжя, просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0483 га (кадастровий номер::01:124:0002), за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на автомобіль марки «Smart», моделі «МС 01», 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , а право власності на автомобіль марки «Smart», моделі «МС 01», 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 визнати за ОСОБА_5 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано транспортний засіб марки «Smart», моделі «МС 01», 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , транспортний засіб марки «Smart», моделі «МС 01», 1999

року випуску, кузов № НОМЕР_2 спільним сумісним майном, набутим ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за час шлюбу.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «Smart», моделі «МС 01», 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_3 .

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки «Smart», моделі «МС 01», 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 .

В іншій частині відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині залишених без задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не з`ясував питання вартості спірного житлового будинку та земельної ділянки на дату набуття права власності та після проведених позивачем реконструкцій. Крім того, поза увагою суду залишилось питання з`ясування родинних зв`язків між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , та чи оформлювався правочин дарування або позики грошових коштів ОСОБА_2 від продажу квартири ОСОБА_7 , які б відповідач могла витратити на придбання спірного будинку та земельної ділянки. Крім того, договір купівлі - продажу квартири ОСОБА_7 був зареєстрований пізніше, ніж договори купівлі-продажу спірного майна.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині залишення без задоволення позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що починаючи з 07 серпня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 31 липня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

На підставі Договору купівлі-продажу від 14 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. та зареєстрованого в реєстрі під № 2537 домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 .

Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. та зареєстрованого в реєстрі під № 2539 земельна ділянка площею 0,0483 га (кадастровий номер::01:124:0002), за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 .

За змістом ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у них на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові позиції Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року).

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, набуте кожним з них до шлюбу; майно, набуте ним, нею за час шлюбу але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто; премії, винагороди, які він, вона одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала чоловікові, дружині, а також як відшкодування, завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Оскільки, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді.

Судом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0483 га (кадастровий номер::01:124:0002), за адресою: АДРЕСА_1 , були придбані ОСОБА_2 за кошти, отримані від продажу майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , що перебувало у особистій власності ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вказане домоволодіння та земельна ділянка не може бути об`єктом спільного майна подружжя.

Зазначені обставини також знайшли своє підтвердження у наданих до суду нотаріально завірених пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. а.с. 84,89).

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0483 га (кадастровий номер::01:124:0002), за адресою: АДРЕСА_1 не можуть вважатися спільною сумісною власністю подружжя, тому не підлягає поділу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував питання вартості спірного житлового будинку та земельної ділянки на дату набуття права власності та після проведених позивачем реконструкцій, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивачем не було надано доказів істотного збільшення вартості майна за рахунок спільної участі подружжя.

Можливість вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі, пов`язується лише з доведенням істотності збільшення вартості майна, при якій первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

З наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат позивача, а й факт трудових затрат, коли він міг вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна, що не було придбано за спільні кошти подружжя.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не з`ясовувалось наявність родинних зв`язків між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , та чи оформлювався правочин дарування або позики грошових коштів ОСОБА_2 від продажу квартири ОСОБА_7 , підлягають відхиленню, оскільки при вирішенні питання походження коштів, за які було придбане спірне нерухоме майно, наявність родинних зв`язків між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , не є визначальною, при цьому факт передачі таких коштів ОСОБА_7 саме на придбання ОСОБА_2 спірного домоволодіння та земельної ділянки підтверджується нотаріально засвідченими заявами продавців цього майна, що є належним та прямим доказом того факту, що спірне майно не було придбано за кошти подружжя. Тобто відповідачем в порядку визначеному ст. 81 ЦПК України спростовано презумпцію спільності майна подружжя, набутого нею під час перебування у шлюбі з позивачем.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір купівлі - продажу квартири ОСОБА_7 був зареєстрований пізніше, ніж договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна, не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи, що ці договори реєструвалися в один день та одним державним реєстратором, тому черговість присвоєння реєстраційних номерів не може спростовувати походження коштів, за які було придбане спірне майно, визначене у нотаріально засвідчених заявах ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова