Справа № 932/9529/20
Провадження № 2/932/4385/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Скопа Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у серпні 2020 року звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності його батьку ОСОБА_2 та його бабусі ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 травня 1994 року, виданого ВО «Південний машинобудівний завод», однак зі смертю ОСОБА_2 23 листопада 2018 року він набув право власності на Ѕ частину зазначеної квартири в порядку спадкування, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 липня 2020 року, а у спадкуванні іншої частини квартири, власницею якої була ОСОБА_3 , яка померла ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , йому нотаріусом відмовлено у зв`язку з відсутністю підтвердження родинних відносин між ОСОБА_3 та її донькою ОСОБА_4 , яка на час смерті ОСОБА_3 не звернулась до нотаріальної контори у встановлений строк за оформленням її прав на спадщину та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Позивач з моменту народження у 1992 році проживав за спірною адресою разом із батьком без реєстрації місця проживання та продовжує фактично проживати там станом на сьогодні, відкрито володіючи та добросовісно користуючись даною квартирою в цілому протягом більше 10 років та не будучи обізнаним про належність ОСОБА_3 іншої частини спірної квартири до моменту отримання свідоцтва про спадщину на Ѕ частину квартири після батька, що дає йому можливість набути право власності на частину спірної квартири на підставі ст.344 ЦК України, власницею якої до 04 березня 1995 року була ОСОБА_3 та спадщину після якої ніхто не прийняв.

Посилаючись на зазначене, позивач у позові просить визнати за ним за набувальною давністю право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25.05.1994 року, виданого ВО «Південний машинобудівний завод».

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 серпні 2020 року справу передано судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевій Т.О.

З прийняттям справи до свого провадження в порядку загального позовного провадження за ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпні 2020 року, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та з потребою у витребуванні доказів у справі.

Уповноважена особа Дніпровської міської ради, яка є відповідачем у справі, скориставшись своїм право, передбаченим ст.178 ЦПК України, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , подала відзив на позов у листопаді 2020 року, в якому зазначила про недоведеність позивачем обставин того, що спірне майно не є для нього чужим, оскільки він володіє ним з волі колишнього власника і завжди знав, хто був власником спірного майна. Натомість, визнання права власності за ОСОБА_1 на спірну частину квартири завдає шкоди інтересам територіальної громади м. Дніпрі в особі Дніпровської міської ради, тобто в реалізації правовідносин відумерлої спадщини через звернення до суду з відповідною заявою.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав та наполягав на їх повному задоволенні.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на викладене у відзиві на позов, просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

За клопотанням сторони позивача в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які пояснили, що ОСОБА_3 була бабусею позивача та ОСОБА_8 складом сім`ї з ОСОБА_5 та сином ОСОБА_9 проживали у квартирі АДРЕСА_2 з 1991 року, а коли бабуся померла, вони з дружиною її разом поховали та продовжували мешкати там втрьох, а після смерті ОСОБА_8 проживає син ОСОБА_9 та його мати ОСОБА_5 , яка, будучи допитаною судом як свідок, пояснила, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_10 була донька ОСОБА_4 , які проживали по АДРЕСА_3 , яка згодом вийшла заміж, народила двох дітей ОСОБА_11 (її чоловіка) та ОСОБА_12 . Потім бабусі ОСОБА_13 дали квартиру АДРЕСА_4 , де вона з ОСОБА_8 проживала, а ОСОБА_14 з сім`єю проживала на АДРЕСА_5 , де і померла у 2012 році. ОСОБА_5 не була у зареєстрованому шлюбі з батьком ОСОБА_9 , тому після його смерті у 2018 році вони з сином почали розшукувати документи про народження ОСОБА_14 та виявили, що батько ОСОБА_15 та мати ОСОБА_13 не були у шлюбі. Син ОСОБА_9 зареєстрований за адресою проживання бабусі по матері ОСОБА_5 , оскільки вона та батько ОСОБА_9 не були у зареєстрованому шлюбі, однак ОСОБА_9 постійно проживав у спірній квартирі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, пояснення свідків, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами із задоволенням позовних вимог в повному обсязі, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 травня 1994 року ВО «Південний машинобудівний завод», зареєстрованого в ДМБТІ та записаного в реєстрову книгу за №190п-20, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, наданим у копії, виданим 04 березня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, наданим у копії, виданим 27 листопада 2018 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

З наданої копії спадкової справи №76/2019, заведеної 05 березня 2019 року П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_2 , судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_5

03 червня 2020 року ОСОБА_1 отримав постанову державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що батько позивача ОСОБА_2 (онук ОСОБА_3 ) не був спадкоємцем першої черги на час відкриття спадщини у 1995 році, враховуючи, що донька ОСОБА_3 ОСОБА_4 на момент смерті матері була жива. Разом з цим, позивачем не надано документів на підтвердження родинності між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01 липня 2020 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були зареєстровані за зазначеною адресою з 20 вересня 1990 року та зняті з реєстрації у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідно.

З відповідей Сьомої та Першої дніпровських державних нотаріальних контор встановлено, що згідно Спадкового реєстру та Алфавітних книг обліку спадкових справ за період з 1988 року по 2018 рік відсутні відомості щодо наявності спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадкова справа не заводилась.

У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивач із моменту свого народження ІНФОРМАЦІЯ_6 відкрито, безперервно володіє спірною квартирою, поводячись із нею як власник в цілому та не будучи обізнаним про поділ зареєстрованої власності у спірній квартирі за батьком та бабусею в силу свого віку на момент смерті бабусі, а показання свідків, які є сусідами позивача, узгоджуються з обставинами, викладеними позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо добросовісного, відкритого, безперервного володіння ним чужим майном та дослідженими судом письмовими доказами у справі.

Зокрема, добросовісне, відкрите, безперервне володіння позивачем зазначеною квартирою підтверджується як відповіддю КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №3» ДМР №825 від 28 липня 2020 року(а.с.25), в якій зазначено про заведення амбулаторної картки пацієнта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з фактичним місцем проживання з народження з адресою: АДРЕСА_6 , якою і спостерігався та має укладену декларацію з сімейним лікарем з 20 травня 2019 року, так і квитанціями та рахунками про оплату ним житлово-комунальних послуг (а.с.26-31).

Таким чином у ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач правомірно, добросовісно заволодів спірним чужим майном, вважаючи себе його власником. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачем зазначеною часткою квартири, власник якої помер у 1995 році та спадкоємцем якої позивач не є, про що позивач, народжений у 1992 році, не міг знати в силу свого віку.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного суду від 28.04.2020 року, справа № 552/1354/18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Доводи відповідача про те, що позивач своїми позовними вимогами порушує інтереси територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, будучи достеменно обізнаним, хто був власником спірної частини квартири, що виключає можливість визнання за ним на підставі ст.344 ЦК України права власності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, як і не знайшли свого підтвердження доводи про завдання шкоди в реалізації правовідносин відумерлої спадщини через звернення до суду з відповідною заявою, оскільки відповідачем не доведено, в розумінні ст.ст.79-81 ЦПК України, звернення відповідача щонайменш з 2012 року з такою заявою до суду, тобто після смерті спадкоємця першої черги після ОСОБА_3 її доньки ОСОБА_4 , для подання якої встановлено ст.1277 ЦК України однорічний строк з часу відкриття спадщини.

Отже, за наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно, безтитульно заволодів Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 , власник якої померла у 1995 році і продовжує відкрито, безперервно володіти цією частиною квартири, поводячись як власник, починаючи з 1 січня 2001 року, тобто більше десяти років та набув право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню з визнанням за ОСОБА_1 за набувальною давністю право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25.05.1994 року, виданого ВО «Південний машинобудівний завод».

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України витрати по справі слід віднести за рахунок позивача у відповідності до заявленого клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 за набувальною давністю право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25.05.1994 року, виданого ВО «Південний машинобудівний завод».

Витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева