Ухвала

Іменем України

06 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 641/815/21

провадження № 61-19449ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шамраєва Максима Євгеновича на постанову Харківського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання дій такими, що призвели до дискримінації, і зобов`язання вчинити дії за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив: визнати незаконним та скасувати наказ в. о. генерального директора Акціонерного товариства «Харківобленерго» (далі - АТ «Харківобленерго») Логвиненко К. О. від 14 січня 2021 року № 15 ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділення ОСОБА_1 »; визнати незаконними і такими, що призвели до дискримінації, дії відповідача щодо непереведення його на аналогічну посаду району з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» в місті Харкові та зобов`язати відповідача здійснити таке переведення.

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2021 року відкрито провадження в цій справі.

15 березня 2021 року ОСОБА_1 подав до місцевого суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом заборони АТ «Харківобленерго» звільняти його із займаної посади старшого інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділення АТ «Харківобленерго» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до вирішення спору по суті.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що існує реальна загроза його правам та інтересам, а заходи забезпечення позову, які він просив вжити, безпосередньо пов`язані з предметом позову, спрямовані на захист та збалансованість інтересів сторін. Так, 04 січня 2021 року керівництвом АТ «Харківобленерго» прийнято наказ № 3 «Про зміни в штатному розписі товариства», згідно з яким з 04 січня 2021 року підлягають створенню шляхом реорганізації на базі районних відділень АТ «Харківобленерго» міста Харкова та Харківської області райони електричних мереж АТ «Харківобленерго» міста Харкова та Харківської області, зокрема Східний район з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» міста Харкова. Вказаним наказом директору з управління персоналом АТ «Харківобленерго» Кравцову В. А. наказано в термін до 10 лютого 2021 року здійснити переведення працівників районних відділень АТ «Харківобленерго» міста Харкова та Харківської області до складу районів електричних мереж АТ «Харківобленерго» міста Харкова і Харківської області та районів з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» міста Харкова та Харківської області. 28 січня 2021 року він звернувся до керівництва АТ «Харківобленерго» із заявою про переведення його з посади старшого інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділення АТ «Харківобленерго» на посаду старшого інспектора з контролю та обліку Східного району з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» міста Харкова, на що в порядку статті 32 КЗпП України він надав свою згоду. 17 лютого 2021 року за підписом директора з управління персоналом АТ «Харківобленерго» його було попереджено про звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням посади старшого інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділу АТ «Харківобленерго» на підставі наказу від 04 січня 2021 року № 3 та запропоновано йому переведення на наявні вакантні посади згідно з певним переліком, натомість копії самого переліку не надано. 22 лютого 2021 року він звернувся зі ще однією заявою про переведення його з посади старшого інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділення АТ «Харківобленерго» на посаду старшого інспектора з контролю та обліку району з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» міста Харкова, зазначивши, що в порядку статті 32 КЗпП України надає свою згоду на переведення, однак про результати розгляду цієї заяви йому нічого не відомо. Наказом АТ «Харківобленерго» від 04 березня 2021 року № 3/383к його переміщено на інше робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 , а наказом від 09 березня 2021 року № 154 ОС йому оголошено простій.

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Забезпечено позов шляхом заборони АТ «Харківобленерго» звільняти ОСОБА_1 із займаної посади старшого інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділення АТ «Харківобленерго» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України до вирішення спору по суті.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем захід забезпечення позову є необхідним для забезпечення ефективного захисту його порушених і оспорюваних прав та інтересів, оскільки звільнення позивача у зв`язку із скороченням штату працівників може відбутися через притягнення його до дисциплінарної відповідальності, правомірність якого оскаржується в судовому порядку. Крім того, суд вказав, що такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами, так як їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернуся до суду.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року апеляційну скаргу АТ «Харківобленерго» задоволено. Ухвалу Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 березня 2021 року скасовано. В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Харківобленерго» від 14 січня 2021 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Забезпечення позову шляхом заборони відповідачу звільняти позивача із займаної посади до вирішення спору по суті не є співмірним із заявленими вимогами. Крім цього, у справі відсутні докази необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову у спосіб, про який просив позивач.

26 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шамраєв М. Є. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі ухвалу Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 березня 2021 року.

Касаційна скарга, подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), мотивована обставинами, зазначеними у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову. Крім цього, представник ОСОБА_1 - адвокат Шамраєв М. Є. вказав, що апеляційний суд неправильно визначив обсяг позовних вимог та не взяв до уваги ключову вимогу - про зобов`язання переведення на аналогічну посаду. Невжиття обраного позивачем заходу забезпечення позову, у разі звільнення його з роботи, унеможливить виконання ймовірного рішення суду про задоволення позову в частині визнання дискримінації та зобов`язання здійснити переведення. Апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 27 травня 2019 року у справі № 923/65/19, від 22 липня 2019 року у справі № 914/120/19, від 29 серпня 2019 року у справі № 917/258/19, від 20 березня 2020 року у справі № 910/2360/19, згідно з якими оскільки позивач звернувся до суду з вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Також суд апеляційної інстанції не врахував, що згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 646/12215/16-ц зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний з позовними вимогами, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття. Також суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Встановлено, що предметом пред`явленого ОСОБА_1 позову є: скасування наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани; визнання незаконними і такими, що призвели до дискримінації, дії відповідача щодо непереведення його на аналогічну посаду; зобов`язання відповідача перевести його на аналогічну посаду.

Врахувавши заявлені позивачем вимоги, апеляційний суд дійшов правильного висновку про неспівмірність обраного позивачем заходу забезпечення позову у вигляді заборони АТ «Харківобленерго» звільняти його із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України до вирішення спору по суті.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано вказав на частину третю статті 64 Господарського кодексу України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Тобто обраний позивачем захід забезпечення позову очевидно порушує права АТ «Харківобленерго».

Наявність/відсутність підстав для звільнення позивача з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не є предметом позову в цій справі. Крім цього, позивач просив вжити захід забезпечення позову у вигляді заборони звільняти його із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадку змін в організації виробництва і праці), однак оскаржив наказ відповідача про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків.

При вирішенні вимог позивача про визнання незаконними і такими, що призвели до дискримінації, дії відповідача щодо непереведення його на аналогічну посаду та зобов`язання відповідача перевести його на аналогічну посаду також не встановлюється наявність/відсутність підстав для звільнення позивача з роботи, так як, так як це не є предметом пред`явленого позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Касаційна скарга не містить належних доводів на спростування висновків апеляційного суду про неспівмірність обраного позивачем заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про неврахування правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 27 травня 2019 року у справі № 923/65/19, від 22 липня 2019 року у справі № 914/120/19, від 29 серпня 2019 року у справі № 917/258/19, від 20 березня 2020 року у справі № 910/2360/19, є неспроможними з огляду на встановлену апеляційним судом неспівмірність і невідповідність обраного позивачем заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Неспівмірність і невідповідність обраного позивачем заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам виключає достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 - адвоката Шамраєва Максима Євгеновича на постанову Харківського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання дій такими, що призвели до дискримінації, і зобов`язання вчинити дії за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко