Провадження 6/127/275/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Мутовкіній В.І.,

за участю представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі №127/17085/20 за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області Бакута С.В. звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа від 07.12.2020, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області на примусове виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020, таким, що не підлягає виконанню.

Вимоги заяви мотивовані тим, що цей виконавчий лист було видано помилково, так як після його видання, а саме 11.12.2020 представником Головного управління та Державної казначейської служби України подано апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду від 29.10.2020, за результатами розгляду якої Вінницьким апеляційним судом прийнято постанову лише 18.02.2021.

Таким чином, рішення Вінницького міського суду Вінницької області набрало законної сили 18.02.2021, а не 07.12.2020, як про це зазначено у виконавчому листі.

Відтак, представник заявника вважає, цей виконавчий лист слід визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки оформлений з порушенням вимог до виконавчого листа, його видано помилково за рішенням, яке не набрало законної сили.

У судовому засіданні представник заявника за довіреністю ОСОБА_1 вимоги заяви підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених в ній. Додатково пояснила, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, просила відмовити у задоволенні відповідного клопотання позивача.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, однак надала суду заперечення на заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в яких просила відмовити у задоволенні заяви у зв`язку з її необґрунтованістю. Крім цього, ОСОБА_2 подала також заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн, які понесені нею у зв`язку із необхідністю складення вказаних вище заперечень.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак їх неявка відповідно до ч.3 ст.432 ЦПК України не є перешкодою для розгляду даної заяви.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали заяви та цивільної справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог з наступних підстав.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що 02.12.2020 на адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_2 про видачу їй виконавчого листа за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 у справі №127/17085/20.

Строк оскарження вказаного вище рішення суду відповідно до вимог ст. 354 ЦПК України становив тридцять днів з дня його проголошення та сплив 30.11.2020.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст. 273 ЦПК України).

Станом на день подання цієї заяви, як і на день її розгляду матеріали справи не містили апеляційних скарг на рішення суду від 29.10.2020.

07.12.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист позивачу з відміткою про набрання рішенням суду від 29.10.2020 законної сили 01.12.2020.

У подальшому, а саме 14.12.2020 на адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшла подана засобами поштового зв`язку 12.12.2020 апеляційна скарга Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на рішення суду від 29.10.2020.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24.12.2020 відкрито провадження за цією апеляційною скаргою, при цьому задоволено клопотання апелянтів та поновлено пропущений ними строк на апеляційне оскарження рішення суду від 29.10.2020.

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 18.02.2021 апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 залишено без змін.

25.02.2021 на адресу суду до відома надійшла заява Державної казначейської служби України від 19.02.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із тим, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 не набрало законної сили.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 на день розгляду заяви не виконане, виконавчий лист на примусовому виконанні не перебуває.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини 2).

Судове рішення є обов`язковим до виконання (ч.1 ст. 129-1 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до частини 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом (ч.4 ст.432 ЦПК України).

Законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у частині четвертій статті 369 ЦПК України, на яку посилались заявники у даній справі.

При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №20/12/2019 (провадження №61-14244ав20).

У даному випадку на час видачі виконавчого листа рішення Вінницького міського суду Вінницької області вважалось таким, що набрало законної сили, тобто були всі підстави для його видачі.

Зазначення у виконавчому листі від 07.12.2020 дати набрання рішенням суду законної сили 01.12.2020 не було помилковим, а ґрунтувалось на вимогах закону та матеріалах цивільної справи.

При цьому, хоча й ухвалення постанови Вінницьким апеляційним судом 18.02.2021 вплинуло на календарну дату набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, проте жодним чином не скасувало необхідність його виконання, у тому числі примусового за виконавчим листом, не змінило зміст самого рішення, розмір грошових коштів, які підлягають стягненню тощо.

Виконавчий лист Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2020 відповідає вимогам законодавства, містить всі необхідні складові, описок у ньому не допущено, воно видане на виконання рішення суду, яке набрало законної сили та підлягає виконанню на всій території України.

Видання двох виконавчих листів на примусове виконання одного і того ж рішення суду, навіть за умови різних за змістом вказівок у ньому на дату набрання законної сили цим рішенням, не допускається саме з метою забезпечення права боржника на захист від подвійного стягнення.

Враховуючи, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 не виконане, а при видачі виконавчого листа від 07.12.2020 помилок не допущено, інших причин, з яких він не підлягав би виконанню, судом не встановлено, а також звертаючи увагу заявника на те, що неправильна вказівка у виконавчому листі на дату набрання рішенням суду законної сили не є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд приходить до висновку, що підстав для визнання виконавчого листа від 07.12.2020 таким, що не підлягає виконанню, немає.

А тому, у задоволенні заяви Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі №127/17085/20 за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

При розгляді клопотання позивача ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд звертає увагу на таке.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У даному випадку суд приходить до висновку, що доводи представника заявника ОСОБА_1 про те, що розмір витрат, заявлених позивачем не повною мірою відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, знайшли підтвердження, хоча й відповідні витрати підтверджені документально додатковим договором б/н від 19.04.2021 до договору про надання правової допомоги №29 від 14.07.2020, квитанцією від 19.04.2021. Так, заявлений ромір витрат є частково неспівмірним зі складністю цієї справи, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка заперечень на заяву не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним із матеріалами справи, доводами заявника, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), розумністю їхнього розміру.

Таким чином, суд вважає за можливе клопотання ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на користь позивача 500, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 137, 141, 260-261, 353-354, 432 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі №127/17085/20 за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн 00 коп (п`ятсот гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складено 28 квітня 2021 року.

Суддя