КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: 755/1692/2020
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9957/2021
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.,

суддів: Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі : Довгополій А.В.

за участі: позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Національної поліції України - Шліонської О.В.,

представника відповідача Прокуратури України - Гудков Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В.,

у цивільній справі №:755/1692/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового - розслідування, прокуратури, суду.

в с т а н о в и л а :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора, за результатами розгляду якого просив: стягнути з Держави Україна через Державну казначейську службу України на його користь моральну шкоду у сумі 200 000 грн. та матеріальну шкоду у сумі 6 900 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 12 травня 2017 року головним оперуповноваженим відділу протидії корупції УОР ДЗЕ НП України капітаном Лозовим О.В. безпідставно складено відносно нього протоколи №39 та №40 про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за які передбачена ч.1-2 ст.172-7 КУпАП. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року його ( ОСОБА_1 ) визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч.1-2 ст. 172-7 КУпАП. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18 грудня 2017 року скасовано постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року та закрито провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Відтак, позивач вважав, що діями відповідачів йому було завдано суттєвих моральних втрат, душевних страждань, які призвели до порушення нормальних життєвих та професійних зв`язків.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення норм процесуального, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення фактично скопіював його мотиви з постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18. Втім, застосування висновків, викладених в цій постанові не є тотожними даній справі. Так, постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року прийнята у справі, де до позивача дійсно не було застосоване жодне покарання, передбачене КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито за відсутністю складу правопорушення судом першої інстанції. Натомість, скаржника судом першої інстанції було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1-2 ст. 172-7 КУпАП та накладено на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, внаслідок застосування до позивача адміністративного покарання у вигляді адміністративного штрафу згідно до постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року, яка в подальшому була скасована Апеляційним судом міста Києва, у позивача виникло право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Вказуючи, що накладення на нього штрафу призвело до публічного опублікування інформації Національною поліцією України, Генеральною прокуратурою України про його винуватість та накладення на нього штрафу, що спричинило позивачу моральної шкоди незважаючи на те, що відповідна постанова не набрала законної сили.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник Національної поліції України заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скарги у без задоволення. Вказуючи, що позивачем не наведено доказів, які б підтверджували право на відшкодування йому моральної шкоди, не надано будь-яких доказів про звільнення його із займаної ним посади у зв`язку із складенням протоколу про адміністративне правопорушення, погіршення стану здоров`я тощо.

Представником Офісу Генерального Прокурора також подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечуючи проти доводів скарги, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, мотивуючи тим, що суд правильно визнав безпідставними доводи позивача про те, що складення протоколів про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, є підтвердженням протиправних дій чи бездіяльності Національної поліції України та Офісу Генерального прокурора. Таким чином, судом правильно встановлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до ст.ст. 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав з наведених у ній підстав, просив задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представника відповідача Національної поліції України - Шліонська О.В., представника відповідача Прокуратури України - Гудков Д.В., проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.

Зазначаючи, що твердження позивача про поширення відповідачами неправдивої інформації та відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставними.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Так однією з підстав відмови у задоволенні позовних вимог є висновки суду першої інстанції в частині того, що твердження позивача про поширення відповідачами неправдивої інформації та відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставними, при цьому, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19).

Колегія суддів вважає, що зазначені висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи. Так як судом при розгляді справи було встановлено, що 12 травня 2017 року головним оперуповноваженим відділу протидії корупції УОР ДЗЕ Національної поліції Лозовим О.В. складено протоколи № 39 та №40 про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, пов`язаного з корупцією, передбачених ч.ч.1-2 ст.172-7 КУпАП.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення із застосуванням ч.2 ст.36 КУпАП, за більш серйозне правопорушення з числа вчинених у виді штрафу на користь держави в розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18 грудня 2017 року скасовано постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року та закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Зазначені вище обставини справи вказують на те, що правовідносини, які виникли у справі №321/262/18 (провадження № 61-14401св19), які судом першої інстанції покладено в основу судового рішення не є тотожними із правовідносинами, даної справи.

Так, згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України).

Отже, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

З аналізу наведених норм слідує, що оскільки адміністративна відповідальність є більш м`якою у порівнянні із кримінальною відповідальністю, то згідно зі ст. 1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, у зв`язку із закриттям справи здійснюється лише в наслідок застосування більш сурових стягнень, а саме незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Так, оскільки адміністративні стягнення у вигляді виправних робіт чи арешту, передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК України до позивача не застосовувалися, колегія суддів дійшла висновку, що він не набув права для відшкодування шкоди передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя - доповідач:

Судді: