УХВАЛА

26 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 438/761/19

провадження № 61-19427св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Бориславського міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що з 2001 року він перебував з ОСОБА_2

у зареєстрованому шлюбі та вони разом з дружиною проживали у належному

її батькам будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Він був зареєстрований у цьому будинку за згодою власника будинку, вкладав кошти у збільшення і покращення будинку.

У даний час через конфлікти спільне проживання у будинку неможливе, тому він проживає в іншому місці.

23 квітня 2019 року він намагався вселитися у спірний будинок, однак відповідачі його не впустили.

Вважає, що має право на користування цим приміщенням нарівні з іншими членами сім`ї, оскільки вселений за згодою власника, протягом 18 років здійснював покращення і збільшення площі будинку, у нього відсутнє інше житло.

Посилаючись на наведене, просив зобов`язати відповідачів усунути йому перешкоди в користуванні будинком шляхом вселення його у будинок, а також надати йому ключі від будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 18 червня

2020 року позов задоволено.

Зобов`язано відповідачів усунути позивачеві перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 у вказане житло та надання йому ключів від вхідних дверей будинку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач

ОСОБА_1 вселений у спірний будинок як чоловік відповідача ОСОБА_2 , яка є донькою власника будинку, за згодою власника будинку. Позивач безперервно користувався вказаним житлом протягом тривалого часу, у зв`язку з чим набув права користування спірним будинком у порядку, передбаченому законодавством України. Оцінюючи пояснення відповідачів про вчинення позивачем насильства в сім`ї відносно колишньої дружини ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначене насильство мало місце

зі сторони позивача ОСОБА_1 під час спроби останнього вселитись у спірне житло, що у свою чергу підтверджує, що відповідачі, зокрема 23 квітня 2019 року, створювали перешкоди позивачеві у проживанні в будинку, не допускали останнього до житла.

Суд вважав, що одиничний випадок насильства у сім`ї стосовно одного

з відповідачів не може розцінюватися судом як підстава для позбавлення позивача права на проживання у спірному будинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову про відмову

в задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із встановлених у справі обставин, зокрема з того, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 , до якого просив його вселити позивач, є ОСОБА_4 , проте позов подано до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які не є власниками будинку, а також є членами сім`ї власника. При цьому власник спірного будинку ОСОБА_4 до участі

у справі не залучена, питання залучення її до участі у справі як співвідповідач

у порядку, передбаченому статті 51 ЦПК України не вирішувалось, а суд апеляційної інстанції навіть за наявності відповідного клопотання позбавлений процесуальної можливості вчинити такі дії.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року і залишити в силі рішення Бориславського міського суду Львівської області від 18 червня 2020 року.

Вважає помилковими висновки апеляційного суду про те, що позов подано

до неналежного відповідача, оскільки за договором купівлі-продажу від 4 червня 1999 року ОСОБА_4 придбавала не цілий будинок, а незавершений будівництвом будинок, тому вона не може вважатись його власником, до того

ж вона не вчиняє йому перешкод у користуванні будинком, оскільки працює

за межами України.

На думку заявника, рішенням суду першої інстанції не вирішувались питання про права та обов`язки ОСОБА_4 , тому апеляційний суд безпідставно прийняв до розгляду її заяву про приєднання до апеляційної скарги замість того, щоб закрити апеляційне провадження на підставі пункту третього частини першої статті 362 ЦПК України.

Як на підставу для відкриття касаційного провадження ОСОБА_1 посилається на те, що судом застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

в постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 910/4032/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19, від 11 листопада 2020 року

у справі № 352/90/16-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17,

від 25 травня 2020 року у справі № 642/6248/17.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просять касаційну скаргу відхилити, постанову апеляційного суду залишити без змін.

Вважають висновок апеляційного суду про неналежного відповідача у справі правомірним, оскільки власником спірного будинку є саме ОСОБА_4 .

Твердження позивача про те, що він зареєстрований у спірному будинку

за згодою всіх членів сім`ї та власника не відповідають дійсності, оскільки такої згоди ніхто не надавав.

Посилання позивача на те, що він не має іншого житла також не відповідає дійсності, оскільки йому на праві власності належить квартира

АДРЕСА_2 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 438/761/19, витребувано справу з Бориславського міського суду Львівської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди встановили, що на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 1999 року ОСОБА_4 є власником незакінченого будівництвом будинку

АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,10 га для його обслуговування (т.1.а.с.35, 36).

ОСОБА_4 вказана власником будинку і в технічному паспорті будинку, виготовленому 12 травня 2016 року.

З лютого 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 червня 2019 року.

Згідно будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку

АДРЕСА_1 , у ньому зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 вселився у спірний будинок по

АДРЕСА_1 як член сім`ї власника будинку, а саме як чоловік доньки власника будинку, та зареєструвався у ньому 17 травня 2016 року.

З листопада 2018 року ОСОБА_1 через неприязні стосунки та конфліктні ситуації із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переїхав до іншого будинку

за адресою: АДРЕСА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема,

у випадках, коли суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі

за касаційною скаргою ОСОБА_1 стало посилання заявника на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 910/4032/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19, від 11 листопада 2020 року

у справі № 352/90/16-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17,

від 25 травня 2020 року у справі № 642/6248/17 (пункт 1 частини 2 статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений

у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 910/4032/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19, від 11 листопада 2020 року у справі

№ 352/90/16-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 25 травня 2020 року у справі № 642/6248/17) не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження щодо перегляду судових рішень

за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норми права, викладені у постановах Верховного Суду

від 13 березня 2019 року у справі № 910/4032/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 352/90/16-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 25 травня 2020 року у справі

№ 642/6248/17, та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, відкрите з цих підстав.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада

2020 року з підстав, передбачених у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду

від 13 березня 2019 року у справі № 910/4032/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 352/90/16-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 25 травня 2020 року у справі

№ 642/6248/17) закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Бурлаков
Є. В. Коротенко
М. Є. Червинська