Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 761/34873/19

провадження № 61-10653св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючої - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) Олександра Олександровича, ОСОБА_2 , Ковалевської Євгенії Олександрівни, Куца Івана Олеговича,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 10 березня 2020 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) О. О., ОСОБА_2 , Ковалевської Є. О., Куца І. О. про визнання недійсним акта про проведені прилюдні торги, свідоцтва про придбання майна на прилюдних торгах, витребування майна з чужого володіння.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15 лютого 1995 року її чоловік ОСОБА_5 , згідно з договором купівлі-продажу будинку, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Козьяковим Ю. М., зареєстрованим у реєстрі за № 690, придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. 20 травня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т. В. заведено спадкову справу № 31/2013 щодо майна померлого ОСОБА_5 .

04 лютого 2014 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а 17 лютого 2015 року - із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, та в подальшому про видачу свідоцтва про право власності на частку будинку, як набутого під час шлюбу. Однак, нотаріус прийняв постанову про відмову у видачі їй зазначених вище свідоцтв у зв'язку з відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючого документу щодо спадкового майна.

02 вересня 2016 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 (свого сина) про визнання права власності на 3/4 частини житлового будинку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року у справі № 761/31482/16-ц позов задоволено, визнано за нею право власності на 3/4 житлового будинку, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили 23 січня 2018 року.

09 лютого 2018 року через свого представника вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юрченка В. В. із заявою про державну реєстрацію на підставі рішення суду права власності на 3/4 частини житлового будинку. Однак, рішенням від 09 лютого 2018 року № 3960562, їй відмовлено у державній реєстрації права власності на 3/4 частини зазначеного будинку з підстав виявлених суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на житловий будинок.

Як з'ясувалося, 26 травня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком (Золотих) О. О. здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання цього нерухомого майна з прилюдних торгів відповідно до акта про прилюдні торги, який, начебто, затверджено 26 вересня 2011 року ВДВС Пролетарського РУЮ м. Донецька, у якому зазначено, що померлий ОСОБА_5 був у боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з чим на його житловий будинок звернуто стягнення.

Разом з тим, такі прилюдні торги насправді ніколи не відбувалися, а акт за результатами їх проведення, не затверджувався. Зазначене підтверджується відповіддю Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 02 березня

2018 року № 2-4-479, відповідно до якої за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавчі документи, у яких боржником є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на примусове виконання до територіальних відділів державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не надходили та на виконанні не перебувають.

Посилаючись на те, що реєстрація права власності на спірний будинок за ОСОБА_2 , а надалі реєстрація права власності на підставі договорів купівлі-продажу від 19 вересня 2017 року на спірний будинок, а саме по 1/2 частині на ОСОБА_8 та ОСОБА_3 є недійсною, позивач просила: визнати недійсним акт про проведені прилюдні торги, затверджений ВДВС Пролетарського РУЮ в м. Донецька 26 вересня 2011 року про продаж житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна № 106 від 26 травня 2017 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко О. О.; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_3 по 1/2 частині вказаного житлового будинку.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня

2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна від 26 травня 2017 року, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею - 296,2 кв. м, житловою площею - 180,8 кв. м, з прилюдних торгів, затвердженого відділом державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції в м. Донецьку 26 вересня 2011 року, на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 106 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 травня

2017 року за реєстраційним номером 000 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О. О.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 23 січня 2018 року, встановлені обставини, які мають преюдиційне значення при вирішенні зазначеної справи, а саме, що частка, що належить позивачці у спірному будинку після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 становить 3/4 його частини. Між тим, при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про реєстрацію за нею права власності на спірний будинок за вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 отримала відмову, оскільки право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_3 та за

ОСОБА_8 , по 1/2 частині будинку за кожним. Право власності на спірне нерухоме майно перейшло від ОСОБА_2 (продавець) до ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (покупці) на підставі договору купівлі-продажу

від 19 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих (Биченко) О. О., тоді як ОСОБА_2 отримала його у власність на підставі свідоцтва від 26травня 2017 року, виданого тим же приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуБиченко О. О. на підставі акта про проведені прилюдні торги, затвердженого 26 вересня 2011 року відділом ДВС Пролетарського РУЮ в

м. Донецьку, які не проводилася. Судом встановлено, що позивач та її покійний чоловік станом на 2011 рік та тривалий час до цього, проживали на території Швейцарії, спірне майно знаходилося в м. Києві, що виключає відкриття виконавчого провадження та здійснення виконавчих дій у межах юрисдикції ВДВС Пролетарського РУЮ в м. Донецьку, і як наслідок здійснення прилюдних торгів на цій території. Наведене підтверджується повідомленням Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 02 березня 2018 року № 2-4-479, відповідно до якого за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчі документи, у якому боржником є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на примусове виконання до територіальних відділів державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не надходили та на виконанні не перебувають.

Установивши відсутність будь-яких зареєстрованих у встановленому законом порядку виконавчих проваджень з 2003 року щодо ОСОБА_5 та належного йому майна - будинку АДРЕСА_1 , а також записів про обтяження такого майна, рішень суду про стягнення коштів чи звернення стягнення на таке майно як на предмет іпотеки, що свідчить про фіктивність прилюдних торгів з реалізації спірного майна, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна від 26 травня 2017 року, виданого ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним акта про прилюдні торги, суд зазначив, що такий правочин є нікчемним в силу вимог закону, оскільки насправді його не було оформлено у письмовій формі за відсутності самого факту проведення прилюдних торгів, що не потребує визнання його недійсним.

Оскільки матеріалах справи відсутні докази щодо державної реєстрації права власності за до чи після ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення від 18 жовтня 2017 року про визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/4 частини спірного будинку, що знаходиться у володінні відповідача, що є необхідною умовою застосування до спірних правовідносин такого речово-правового способу захисту як віндикація, суд дійшов висновку про необґрунтованість її позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

Постановою Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року в частині відмови у задоволені позову про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Витребувано з володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та ухвалюючи у цій частині нове судове рішення про задоволення позову у спосіб витребування з володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на користь позивача 3/4 частиниспірного житлового будинку, право яке вона має згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам того, що ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на підставі неіснуючого акта про проведені прилюдні торги від 26 травня 2017 року, та у період розгляду справи № 761/31482/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання права власності на 3/4 частини житлового будинку, відчужила спірний будинок ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , по 1/2 частині кожному. Саме дії ОСОБА_2 щодо відчуження спірного будинку, право власності на який вона не набувала у законний спосіб, призвели до неможливості реєстрації за позивачкою право власності на 3/4 частини цього будинку. Відмова у витребуванні майна на користь позивачки фактично нівелює судове рішення про визнання за нею права власності на частину спірного будинку. З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування на користь позивачки 3/4 частини спірного будинку на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 , у якій він просив заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 10 березня 2020 року і постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, заявник зазначав:

1) пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, оскільки суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1981цс15, постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року

№ 465/650/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц та постановах Верховного Суду

від 12 лютого 2020 року у справі № 761/17142/15-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 522/6869/16-ц;

2) пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України) - справу розглянуто за відсутності позивача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Касаційна скарга ОСОБА_3 у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, мотивована посиланням на те, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності у зв`язку з неналежним його повідомленням про дату, час та місце розгляду справи. Усі наявні у матеріалах справи рекомендовані листи з позначкою «судова повістка», направлені за адресою: АДРЕСА_2 , повернулися до суду або з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», або без зазначення підстави повернення, що не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства, а також Правилам надання послуг поштового зв'язку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) викладено висновок, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, відповідно до висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду» (пункти 47, 48 постанови). Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції не дотрималися вимог процесуального закону щодо належного його повідомлення про розгляд справи, розглянули справу за його відсутності, не забезпечили його право на участь в судовому засіданні, що є складовим права на судовий захист.

Суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, чи є відповідачі добросовісними набувачами будинку та не урахували висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 761/17142/15 про те, що відповідно до статті 387 ЦК України за віндикаційним позовом може бути витребувана лише індивідуально визначена річ, оскільки призначенням такого позову є повернення того майна, яке було у власності особи. Водночас, будинок АДРЕСА_1 у тому вигляді та площі, яка існувала станом на момент його придбання на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2017 року в натурі не існує. Відповідно до довідки про об'єкт нерухомого майна від 17 серпня 2020 року, загальна площа будинку становить 848,1 кв. м, тобто на 551,9 кв. м. більше ніж при його придбанні. Таким чином, задовольнивши вимоги ОСОБА_1 про витребування у нього та

ОСОБА_8 на користь позивачки 3/4 частини житлового будинку, апеляційний суд фактично передав їй у власність ті приміщення будинку, які побудовано власне ним, а не ті, які належали спадкодавцю, на які за нею визнано право власності згідно з рішенням суду.

У висновках, викладених Верховним Судом у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 522/6869/16-ц (провадження № 61-12915св20) зазначено, що «положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Однією з обов'язкових умов задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким». Натомість, суди не звернули увагу, що позивачка не підпадає під критерії власника, оскільки право власності за нею на 3/4 частини будинку було визнано рішенням Шевченківського районного суду

м. Києва від 18 жовтня 2017 року, а зареєстровано - лише 23 квітня 2021 року, тоді як він придбав 1/2 частину будинку на підставі договору купівлі-продажу

від 19 вересня 2017 року, а отже у ОСОБА_1 відсутні підстави визначені частиною першою статті 388 ЦК України для витребування майна у добросовісного набувача.

Суди також не урахували висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження №14-376цс18) про те, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване в порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване в порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішення дійшов висновку про відсутність самого факту проведення прилюдних торгів, оформлених актом від 26 вересня 2011 року, залишивши поза оцінкою той факт, що матеріали справи щодо виконавчого провадження, яке було завершено у 2011 році, очевидно не можуть бути віднайдені, ураховуючи їх місцезнаходження. Зокрема з повідомлення Слов`янського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Східного територіального управління Міністерства юстиції від 25 лютого 2020 року вбачається, що доступ до виконавчих проваджень Пролетарського районного відділу ДВС м. Донецька відсутній. У зв'язку із проведенням Операції Об'єднаних Сил, матеріально-технічна база та документація вищевказаного відділу знаходиться на території не підконтрольній українській владі, тому надання документального підтвердження проведення зазначеним відділом будь-яких виконавчих та процесуальних дій на даний час не виявляється можливим. Тобто, в матеріалах справ відсутні достатні та достовірні докази на підтвердження фіктивності проведення прилюдних торгів зі спірним майном, боржником у якому був ОСОБА_5 .

Ухвалою Верховного Суду від 29 лиспня 2021 року відкрито касаційне провадження на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи.

У вересні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Оплачко В. О., у якому він просив поновити строк на подання відзиву, посилаючись на те, що копію ухвали про відкриття касаційного провадження та копію касаційної скарги позивач не отримувала, а він, як її представник, ознайомився з матеріалами справи лише 13 вересня

2021 року, а тому не мав можливості надати відзив до 30 серпня 2021 року, у встановлений судом строк.

Наведені представником позивача обставини є поважними причинами несвоєчасного подання відзиву на касаційну скаргу, а тому суд касаційної інстанції вважає можливим продовжити представнику ОСОБА_1 - адвокату Оплачко В. О., строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_3 , та приєднати його до матеріалів справи.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, а тому доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу. Доводи заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дотрималися вимог процесуального законодавства щодо належного повідомлення його як учасника справи не відповідають дійсності, та не підтверджені належними доказами.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козьяковим Ю. М., зареєстрованого у реєстрі за № 690, ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

26 листопада 2012 року ОСОБА_5 помер

ІНФОРМАЦІЯ_3 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко О. О. видав на ім'я ОСОБА_14 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів на підставі акта про проведені прилюдні торги, затвердженого 26 вересня 2011 року відділом державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції в м. Донецьку, зареєстрованого у реєстрі за № 106, яким посвідчувалося набуття нею права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 296,2 кв. м, житловою площею - 180,8 кв. м

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 23 січня 2018 року, встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 його частини.

При зверненні ОСОБА_1 до державного реєстратора щодо реєстрації за нею права власності на 3/4 частини спірного будинку, вона отримала відмову, з посиланням на те, що право власності на спірний будинок зареєстровано за

ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на підставі договорів купівлі-продажу

від 19 вересня 2017 року, укладених між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) та між ОСОБА_2 (продавець) та

ОСОБА_3 (покупець), на підставі яких покупці, кожен окремо, набув право власності на 1/2 частину спірного будинку. Зазначені договори купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) О. О. та внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно.

Згідно з повідомленням Міністерства юстиції України від 16 лютого 2018 року,

22 серпня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко О. О. змінив прізвище на ОСОБА_16 , його приватна нотаріальна діяльність з 08 листопада 2017 року по Київському міському нотаріального округу припинена на підставу пункту 1 частини першої статті

30 Закону України «Про нотаріат» (за власним бажанням).

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ,

від 13 грудня 2011 року).

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи здійснюється відповідно до вимог статей 128-132 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно із частиною восьмою статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня

2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) зазначено, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, судові повістки про виклик у судові засідання на 21 листопада 2019 року, 20 січня 2020 року,

10 березня 2020 року повернулися без їх вручення адресату з вказівкою причини повернення - «за закінченням терміну зберігання» або взагалі без зазначення такої, що не свідчить про факт належного повідомлення відповідача.

У матеріалах справи відсутні також відомості про вручення ОСОБА_3 копії заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня

2020 року.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу (частина третя статті 368 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Незважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження належного повідомлення відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи апеляційним судом 04 серпня 2020 року, 18 серпня 2020 року, суд апеляційної скарги не вирішив питання про відкладення розгляду справи з метою його належного повідомлення про розгляд справи, натомість розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оплачко В. О. по суті, що призвело до порушення права заявника на судовий захист.

Висновки зарезультатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Узагальнюючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки під час нового апеляційного розгляду апеляційний суд не позбавлений можливості усунути процесуальні недоліки розгляду справи судом першої інстанції.

Обґрунтованість інших доводів касаційної скарги не підлягають перевірці з огляду на встановлене касаційним судом порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2020 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко