Номер провадження: 22-ц/813/2822/21
Номер справи місцевого суду: 509/4048/17
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., С. О. Погорєлової,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.07.2018 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії Одеське обласне управління до ОСОБА_1 про знаття арешту,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

18.10.2017 року представник ПАТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив зняти арешт з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 255, 6 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та накладений на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.03.2010 року по справі №2-1367/10.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит на суму 2 000 000,00 грн. з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 17.08.2032 року. 13.11.2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки виступив зазначений житловий будинок. У зв`язку з тим, що зобов`язання за кредитним договором не виконувалось належним чином, банк звернувся з позовом до суду та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.07.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 681 264,82 грн. В ході виконавчого провадження банку стало відомо, що на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.03.2010 року накладено арешт на предмет іпотеки. Наявність вказаного арешту унеможливлює реалізацію предмета іпотеки в межах процедури виконавчого провадження, у зв`язку з чим банк як іпотекодержатель вимушений звернутись до суду із відповідною позовною заявою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.07.2018 року в задоволені позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що при розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів, відповідно до ст.ст.77,78 ЦПК України, захисту своїх прав та інтересів в рамках цивільної справи № 2-4367/10, яка перебувала в провадженні Ленінського райсуду м. Кіровоград.

Крім того судом визначено, що позивач з урахуванням обставин, які були встановлені під час судового розгляду, відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України не в той спосіб судового захисту, а тому позивач не зміг належним чином обґрунтувати свої позовні вимоги, а тому позов є не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, представник АТ «Ощадбанк» подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційну скаргу представник АТ «Ощадбанк» обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про відсутність належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, а також про те, що позивачем обрано не той спосіб судового захисту порушеного права, оскільки у разі якщо особа не є стороною по справі, в межах якої було накладено арешт в рамках забезпечення позову, зняття арешту можливе шляхом подачі окремого позову.

АТ «Ощадбанк» має переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки, в чому арешт накладений на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Кіровоград від 22.03.2010 року перешкоджає виконанню рішення. Крім того представник банку зазначає, що на момент подачі позову АТ «Ощадбанк» було надано всі можливо наявні докази по предмету спору, що підтверджують права банку як іпотеко держателя; та наявність накладеного обтяження на майно.

Крім того представник банку звертає увагу на те, що АТ «Ощадбанк» намагалося отримати копію ухвали Ленінського районного суду м Кіровограда від 22.03.2017 року, якою було накладено арешт, про що надано відповідні докази.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.08.2018 року апеляційну скаргу акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.07.2018 року було залишено без руху.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.10.2018 року під головуванням судді Заїкіна А.П. було відкрито провадження за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.07.2018 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії Одеське обласне управління до ОСОБА_1 про знаття арешту.

26.11.2018 року Ухвалою Апеляційного суду Одеської області справу у складі колегії суддів: Заїкіна А.П., Колеснікова Г.Я., Ващенко Л.Г. було призначено до розгляду.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

В порядку ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи Одеського апеляційного суду визначено 03.01.2019.

Згідно до ч.5 ст.31 ЦПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Кравець Ю.І. головуючий суддя, судді Журавльов О.Г., Комлева О.С. що є підставою для прийняття справи до провадження, а також призначення її до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.01.2019 року під головуванням судді Кравця Ю.І. справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління до ОСОБА_1 про зняття арешту, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 липня 2018 року було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями №4962 від 04.11.2019 року та у відповідності до пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 04.11.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: О. С. Комлевої, О. Г. Журавльова.

Розпорядженням № 5418 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Комлевої О. С. та Погорєлової С. О.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.11.2019 року під головування судді Князюка О.В. цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.07.2018 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії Одеське обласне управління до ОСОБА_1 про знаття арешту було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

В судове засідання 25.03.2021 року з`явився представник АТ «Ощадбанк» - адвокат Ногай Д.С., провадження у справі просив закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що дійсно 22 березня 2010 року Ленінським районним судом м. Кіровоград в рамках цивільної справи № 2-4367/10 був накладений арешт на будинок, база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований АДРЕСА_2 .

29 вересня 2016 року державним виконавцем Суворовського відділу ДВС м. Одеси на підставі виконавчого листу № 1527/18659/12 виданого 01.08.2013 р. Суворовським райсудом м. Одеси було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 682 874.32 грн. Вищевказане виконавче провадження № 52412922 на час розгляду справи є діючим.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копію постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом про зняття арешту з майна, яке належало відповідачу (боржнику), а на даний час належить йому, тобто ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом у випадку, який регламентований Законом України «Про виконавче провадження», як «інший випадок».

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що при розгляді справи позивач не надав належних та допустимих доказів, відповідно до ст.ст.77,78 ЦПК України, захисту своїх прав та інтересів в рамках цивільної справи № 2-4367/10, яка перебувала в провадженні Ленінського райсуду м. Кіровоград.

Крім того судом визначено, що позивач з урахуванням обставин, які були встановлені під час судового розгляду, відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України не в той спосіб судового захисту, а тому позивач не зміг належним чином обґрунтувати свої позовні вимоги, а тому позов є не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Статтею 60 Закону № 606-ХIVобумовлено випадки, підстави та порядок зняття арешту з майна.

Конкретні випадки визначені в частинах першій - четвертій цієї статті Закону № 606-ХIV, зокрема, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодження або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 Закону № 606-ХIV).

Частиною першою статті 54 Закону № 606-ХIV передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (частина четверта статті 54 Закону № 606-ХIV).

Відповідно до п.15 розділу V111 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, при скасуванні судом заходів забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням, надходженні на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника за завершеним виконавчим провадженням, виконавець не пізніше наступного робочого дня виносить постанову про зняття арешту з майн боржника без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження. Копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається сторонам та до відповідного органу для зняття арешту. Постанова про зняття арешту з майна приєднується до матеріалів виконавчого провадження.

Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, що містяться в постанові №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» питання щодо звільнення майна з під-арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права:

- на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом У11 ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад адміністративного);

- особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не м є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що позивач обрав не той спосіб судового захисту, а тому не зміг належним чином обґрунтувати свої позовні вимоги, оскільки спосіб судового захисту позивачем обрано вірно та в межах норм матеріального та процесуального права.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 24 травня 2018 року до Овідіопольського районного суду Одеської області Ленінським районним судом на лист Овідіопольського районного суду від 07.05.2018 року вих. № 3827 було надіслано копію ухвали Ленінського районного суду м. Кіровоград від 22 березня 2010 року по справі 2-4367/10 за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, а також копію ухвали від 29 листопада 2012 року за заявою ОСОБА_1 про зняття заходів забезпечення.

Додатково судом повідомлено, що по вищевказаній справі Ленінським районним судом с. Кіровоград 09 листопада 2010 року ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 березня 2011 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2010 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики закрито.

Згідно Ухвали Ленінського районного суду м. Кіровоград від 29 листопада 2012 року заходи з метою забезпечення позову, а саме арешт з будинку АДРЕСА_1 , бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », АДРЕСА_2 , автомобіля Toyota Lang Croizer 105, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Накладені ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровград від 22 березня 2010 року скасовано.

Оскільки апелянт в обґрунтування як позовних вимог так і вимог апеляційної скарги посилається на наявність арешту накладеного на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.03.2010 р. по справі №2-1367/10 на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаний арешт було скасовано вищезазначеною ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровоград від 29 листопада 2012 року.

Згідно ч. 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 зроблено висновок, що необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що за наведених обставин є підстава для закриття провадження за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії Одеське обласне управління до ОСОБА_1 про знаття арешту є пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України, а саме відсутність предмета спору (згідно висновку суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04.).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.07.2018 року - скасувати.

Провадження у справ за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії Одеське обласне управління до ОСОБА_1 про знаття арешту закрити на підставі п.2 ч. 1 статті 255 ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.04.2021 року

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О. М. Таварткіладзе

С. О. Погорєлова