Справа № 760/9039/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Водвожко Д.Д., представника відповідача 1 Братківського К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Банк Фамільний», ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, -

У С Т А Н О В И В:

В квітні 2020 року приватне акціонерне товариство «Банк Фамільний» (надалі за текстом - позивач 1), ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач 2), разом поіменовані - співпозивачі, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач 1), ОСОБА_3 (надалі за текстом - відповідач 2), про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування.

Просили: визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача 1 та позивача 2 інформацію, яка викладена в статті відповідача 2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», яка була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_1 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5, який належить відповідачу 1, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 про те, що: «ІНФОРМАЦІЯ_4» (заголовок публікації); «По словам источника в НБУ, ее уволили за масштабное отмывание денег для игорного бизнеса»; «В ходатайстве ГБР говорится, что ООО "ФК "Контрактовый дом", "Свифт Гарант", как участники платежных организаций "Финансовый мир", "City24", "FLASHPAY", "PAYPONG", системы денежных переводов "Weisend" и других отмыли деньги через банк «Фамильный» и «Укргазбанк» в особо крупных размерах»;

зобов`язати відповідача 1 т відповідача 2 в строк не пізніше десяти календарних днів з дати набрання законної сили судового рішення у даній справі спростувати інформацію викладену в статті відповідача 2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», яка була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_2 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_4» (заголовок публікації); «По словам источника в НБУ, ее уволили за масштабное отмывание денег для игорного бизнеса»; «В ходатайстве ГБР говорится, что ООО "ФК "Контрактовый дом", "Свифт Гарант", как участники платежных организаций "Финансовый мир", "City24", "FLASHPAY", "PAYPONG", системы ze-чежных переводов "Weisend" и других отмыли деньги через банк «Фамильный» и «Укргазбанк» з особо крупных размерах» шляхом розміщення на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомлення наступного змісту:

« ІНФОРМАЦІЯ_3 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5 в статті ОСОБА_3 було повідомлено неправдиву інформацію стосовно ПрАТ «Банк Фамільний» та ОСОБА_1 . Відповідно до рішення суду, є недостовірною інформація про те, що: «ІНФОРМАЦІЯ_4» (заголовок публікації); «По словам источника в НБУ, ее уволили за масштабное отмывание денег для игорного бизнеса»; «В ходатайстве ГБР говорится, что ООО "ФИ "Контрактовый дом", "Свифт Гарант", как участники платежных организаций "Финансовый мир", "City24", "FLASHPAY", "PAYPONG", системы денежных переводов "Weisend" и других отмыли деньги через банк «Фамильный» и «Укргазбанк» в особо крупных размерах»;

заборонити відповідачу 1 та відповідачу 2 поширювати інформацію, яка була викладена в статті відповідача 2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 », яка була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_1 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 » (заголовок публікації); « По словам источника в НБУ, ее уволили за масштабное отмывание денег для игорного бизнеса »; «В ходатайстве ГБР говорится, что ООО "ФК "Контрактовый дом", "Свифт Гарант", как участники платежных организаций "Финансовый мир", "City24", "FLASHPAY", "PAYPONG", системы денежных переводов "Weisend" и других отмыли деньги через банк «Фамильный» и «Укргазбанк» в особо крупных размерах».

В обґрунтування позову співпозивачі посилаються на те, що з 13.10.2008 року по 28.02.2020 року позивач 2 перебувала на посаді голови правління позивача 1. 28 лютого 2020 року рішенням Наглядової ради позивача 1 на підставі заяви позивача 2 від 17 лютого 2020 року про звільнення за власним бажанням, позивача 2 було звільнено з займаної посади.

Відповідно до рішення Наглядової ради позивача 1, 28 лютого 2020 року був останнім робочим днем позивача 2, впродовж якого вона виконувала повноваження Голови правління позивача 1 у повному обсязі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_9 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_10 було розміщено статтю відповідача 2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 », в якій було розміщено недостовірну та негативну інформацію щодо позивача 1 та позивача 2 наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_4» (заголовок публікації); «По словам источника в НБУ, ее уволили за масштабное отмывание денег для игорного бизнеса»; «В ходатайстве ГБР говорится, что ООО "ФК "Контрактовый дом", "Свифт Гарант", как участники платежных организаций "Финансовый мир", "City24", "FLASHPAY", "PAYPONG", системы денежных переводов "Weisend" и других отмыли деньги через банк «Фамильный» и «Укргазбанк» в особо крупных размерах».

Вказаними твердженнями позивача 1 та позивача 2 було звинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 209 КК України - легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, останні є такими, що порушують особисті немайнові права, є образливими, не відповідають дійсності, порочать честь та гідність позивача 1, ділову репутацію позивача 1 та позивача 2.

Ухвалою суду від 01.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі.

28.05.2021 до суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач 1 не погоджується з вимогами позовної заяви, оскільки вони не ґрунтуються на нормах законодавства. Представник відповідача 1 зазначив, що проведенні ним огляду веб-сторінки ІНФОРМАЦІЯ_11 не виявлено ні спірної інформації, ні самої спірної публікації, а сайт ІНФОРМАЦІЯ_5 взагалі відсутній в мережі Інтернет, доказів, що відповідач 1 станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 був власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_5, співпозивачами не надано. У 2019 році відповідач 1 став народним депутатом України і з того часу не працює журналістом, тому інформація про «особистий блог журналіста ОСОБА_2 » не відповідає дійсності. Враховуючи зміст спірної публікації, висловлювання Відповідача-2 є його судженнями, які він зробив на підставі інформації з НБУ та Єдиного державного реєстру судових рішень. Крім того, копії документів, які додані співпозивачами до позовної заяви, жодним чином не засвідчені, останніми не повідомлено про наявність в них оригіналів електронних доказів. Оскільки не можна оглянути оригінальний текст спірної публікації в мережі Інтернет у зв`язку з відсутністю веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_5, представник відповідача 1 поставив під сумнів відповідність доданих до позовної заяви роздруківок оригіналу.

Представник співпозивачів, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими.

Відповідач 2, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився.

Дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 28 лютого 2020 року рішенням Наглядової ради позивача 1 було вирішено звільнити позивача 2 з посади голови правління позивача 1, згідно з поданою нею заявою за власним бажанням, що підтверджується копією протоколу засідання Наглядової ради позивача 1 від 28.02.2020 року (а.с. 25).

Відповідно до зазначеного рішення Наглядової ради позивача 1, 28.02.2020 року було останнім робочим днем позивача 2, впродовж якого вона виконувала повноваження голови правління позивача 1 у повному обсязі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_9 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12 було розміщено статтю відповідача 2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», на підтвердження чого позивачами надано роздруківку статті за вказаним посиланням. Як вбачається зі змісту статті, інтернет-сайтом ІНФОРМАЦІЯ_9 та відповідачем 2 було поширено інформацію щодо позивача 1 та позивача, наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_4» (заголовок публікації); «По словам источника в НБУ, ее уволили за масштабное отмывание денег для игорного бизнеса»; «В ходатайстве ГБР говорится, что ООО "ФК "Контрактовый дом", "Свифт Гарант", как участники платежных организаций "Финансовый мир", "City24", "FLASHPAY", "PAYPONG", системы денежных переводов "Weisend" и других отмыли деньги через банк «Фамильный» и «Укргазбанк» в особо крупных раз мерах» (а.с. 13-14).

За змістом ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Так, Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28).

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

При цьому, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

За змістом ст. 32 Конституції України, ст. 94, 277 ЦК України кожному, гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Статтею 94 ЦК України встановлено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до п. 15 Постанови від 27.02.2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Враховуючи викладене та оцінюючи зміст тверджень відповідача 2 на адресу позивача 1 та позивача 2, можна стверджувати, що недостовірною та негативною є наступна інформація відносно позивача 1 та позивача 2:

- «ІНФОРМАЦІЯ_4» (заголовок публікації);

- «По словам источника в НБУ, ее уволили за масштабное отмывание денег для игорного бизнеса»;

- «В ходатайстве ГБР говорится, что ООО "ФК "Контрактовый дом", "Свифт Гарант", как участники платежных организаций "Финансовый мир", "City24", "FLASHPAY", "PAYPONG", системы денежных переводов "Weisend" и других отмыли деньги через банк «Фамильный» и «Укргазбанк» в особо крупных размерах».

Вказана інформація була доведена інтернет-сайтом ІНФОРМАЦІЯ_5, який належить відповідачу 1, до відома невизначеної кількості осіб, стосувалася безпосередньо позивача 1 та позивача 2 та є недостовірною.

Твердження відповідача 2 не належить до оціночних суджень, а є негативною інформацією, що порочить честь та гідність позивача 1, становить предмет загального суспільного інтересу, є резонансною та такою, що впливає на громадську думку, думку в професійних колах стосовно позивача 1 та позивача 2.

Поширена відповідачем 2 інформація щодо позивача 1 та позивача 2, висловлена у формі твердження та є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності.

Відповідно до ч. 3 ст. 273 Цивільного кодексу України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Відповідно до п. 15 Постанови від 27.02.2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Як встановлено судом, поширення недостовірної інформації, яка була висловлена відповідачем 2 щодо позивача 1 та позивача 2, підтверджується посиланням на інтернет-сайт

ІНФОРМАЦІЯ_13.

У контексті поширеної інформації, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у подібних правовідносинах у Постанові від 22.11.2021 року у справі №761/32924/19-ц зазначив, про те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lingens v. Austria» зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».

Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне - 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Дослідивши поширену відносно співпозивачів інформацію, суд вважає, що така інформація здійснена у спосіб категоричного та стверджувального висловлювання у формі повідомлення про існування конкретних обставин (фактів) щодо позивача 1 та позивача 2, тобто, є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, а відтак, інформація може бути перевірена на предмет достовірності.

Також, відсутні будь-які стилістичні конструкції або інші мовностилістичні способи, які б вказували на те, що повідомлена інформація є суб`єктивною думкою та особистим поглядом на певні події і відображає особисту точку зору, тобто, відсутні ті мовні засоби, які є характерними для оціночних суджень. Про те, що йдеться про фактичні дані, свідчить також загальний тон висловлювань та загальний контекст оспорюваної інформації.

Суд виходить з того, що наведена у позовній заяві інформація, яку позивач просить спростувати, за своїм змістом спрямована на те, щоб створити у сторонньої особи негативне уявлення про позивача 1 та позивача 2, як осіб, які причетні до здійснення незаконної, кримінально-караної діяльності, а отже, містить відповідне твердження про факти вчинення таких дій.

Таким чином, суд вважає, що у даному спорі поширена інформація порушує особисті немайнові права співпозивачів та завдає шкоди честі, гідності позивача 1 та діловій репутації позивача 1 та позивача 2, створює негативний образ позивачів та вводить в оману громадян і суспільство, створюючи враження, що позивач 1 начебто скоїла злочини (кримінальне правопорушення) та є злочинцем, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача 1 та позивача 2.

Щодо вимог про спростування зазначеної інформації та заборони її поширення, суд зазначає наступне.

Співпозивачами у даній справі заявлено позовну вимогу про спростування недостовірної інформації шляхом розміщення спростування встановленого змісту на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5, за допомогою якого вказана недостовірна інформація була поширена.

Статтею 277 ЦК України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Разом з тим, як встановлено судом в ході розгляду справи, у разі задоволення даної позовної вимоги, рішення суду в цій частині виконати буде неможливо, оскільки станом на час ухвалення даного Рішення доступ до інтернет-сайту ІНФОРМАЦІЯ_5 в мережі Інтернет відсутній, а отже, відповідач 2 не зможе розмістити на ньому повідомлення відповідного змісту. Дана обставина також опосередковано підтверджується повідомленням, яке міститься у відзиві на позовну заяву, поданому представником відповідача 1, про припинення відповідачем 1 журналістської діяльності з 2019 року, у зв`язку з обранням до складу Верховної Ради України ІХ скликання.

Вимога співпозивачів про зобов`язання відповідачів у судовому порядку утриматись від вчинення певних дій стосується імовірного порушення прав співпозивачів у майбутньому, і у даному випадку базується лише на припущеннях про те, що право може бути порушене.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, захисту підлягає саме порушене право або законний інтерес особи, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині спростування інформації шляхом розміщення повідомлення на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5 та заборони поширення інформації в майбутньому.

Щодо інших доводів сторін, суд зазначає, що вони не впливають не вищевказані мотиви суду при ухваленні рішення, а Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).

Оцінивши аргументи, наведені сторонами та їх представниками в заявах по суті справи та під час судових засідань, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права співпозивачів інформацію, яка викладена в статті відповідача 2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», яка була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_2 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 про те, що: «ІНФОРМАЦІЯ_4» (заголовок публікації); «По словам источника в НБУ, ее уволили за масштабное отмывание денег для игорного бизнеса»; «В ходатайстве ГБР говорится, что ООО "ФК "Контрактовый дом", "Свифт Гарант", как участники платежных организаций "Финансовый мир", "City24", "FLASHPAY", "PAYPONG", системы денежных переводов "Weisend" и других отмыли деньги через банк «Фамильный» и «Укргазбанк» в особо крупных размерах». У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду цієї справи суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином суд вважає, що з відповідача 2 слід стягнути на користь позивача 1 судовий збір у сумі 2102 грн., з відповідача 2 слід стягнути на користь позивача 2 судовий збір у сумі 840,80 грн., ураховуючи встановлені обставини справи.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 141, 259, 265, 270, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов приватного акціонерного товариства «Банк Фамільний», ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування - задовольнити частково;

Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права приватного акціонерного товариства «Банк Фамільний» та ОСОБА_1 інформацію, яка викладена в статті ОСОБА_3 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», яка була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_2 на інтернет-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 про те, що: «ІНФОРМАЦІЯ_4» (заголовок публікації); «По словам источника в НБУ, ее уволили за масштабное отмывание денег для игорного бизнеса»; «В ходатайстве ГБР говорится, что ООО "ФК "Контрактовый дом", "Свифт Гарант", как участники платежных организаций "Финансовый мир", "City24", "FLASHPAY", "PAYPONG", системы денежных переводов "Weisend" и других отмыли деньги через банк «Фамильный» и «Укргазбанк» в особо крупных размерах»;

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити;

Стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного акціонерного товариства «Банк Фамільний» сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні;

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок;

Повне найменування:

позивач 1 - приватне акціонерне товариство «Банк Фамільний» (адреса: 03039, м. Київ, проспект Голосіївський, 26 А, );

позивач 2 - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

відповідач 1 - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код невідомий);

відповідач 2 - ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код невідомий);

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Гребенюк