Житомирський апеляційний суд
Справа №289/829/20 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Житомирі цивільну справу № 289/829/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Сіренко Н.С. в м. Радомишлі,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом через свого представника ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача 16 400,00 грн. як безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позову зазначено, що 27.11.2019 між сторонами було укладено угоду, відповідно до якої відповідач зобов`язалася передати позивачу меблі, загальною вартістю 16 400,00 грн., а позивач сплатити їх повну вартість. Цього ж дня позивач сплатив повну вартість вказаних меблів, відповідач же пообіцяла передати замовлені меблі до 12.12.2019, однак до цього часу свої зобов`язання не виконала.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що у даній справі необхідно застосувати саме статтю 1212 ЦК України, так як з 8 січня 2020 року (дата припинення відповідачем діяльності в якості фізичної особи-підприємця) в установленому порядку була припинена правова підстава для збереження майна (грошових коштів сплачених за меблі). З цієї дати відповідач за власною ініціативою у встановленому законодавством порядку припинив своє право на здійснення підприємницької діяльності і, відповідно, втратила право у подальшому здійснювати торгівлю меблями. На думку представника зазначена обставина є визначальною для правильного вирішення справи. При цьому, суд першої інстанції залишив її поза увагою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.11.2019 між сторонами було укладено угоду, відповідно до якої відповідач зобов`язалася передати позивачу меблі, про що свідчать товарні чеки (а.с. 5, 6), з яких вбачається найменування виробів, що придбаваються - диван «Lacti», вартістю 9500,00 грн., пуф і дві подушки до нього, вартістю 6900,00 грн., та які ідентифікують особу продавця - печатка ФОП « ОСОБА_2 ».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.

Пунктом 11 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що під час продажу товару продавець зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу.

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що позивачем було здійснено оплату за згадані вище товари, натомість докази їх отримання покупцем ОСОБА_1 у справі відсутні.

Врахувавши вказані норми матеріального права у їх взаємозв`язку із встановленими обставинами справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами договірних правовідносин, що виникли внаслідок укладення договорів купівлі-продажу.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, а його представник подаючи апеляційну скаргу, вважаючи, що правою підставою збереження відповідачем грошових коштів позивача (16400 грн.) є ведення підприємницької діяльності, тобто отримання прибутку від її провадження, вказували на те, що з моменту припинення відповідачем діяльності в якості фізичної особи-підприємця (з 8 січня 2020 року) була припинена правова підстава для збереження майна (грошових коштів сплачених за меблі), а тому для вирішення спору підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може погодитись із такими твердженнями сторони позивача, оскільки вони зводяться до невірного розуміння та тлумачення матеріального закону, адже правовою підставою набуття та збереження грошових коштів позивача було саме укладення договору купівлі-продажу, а не ведення відповідачем підприємницької діяльності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Встановивши у справі, яка переглядається, наявність між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 договірних правовідносин з приводу купівлі-продажу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 припинила свою діяльність як ФОП, а тому припинились зобов`язальні правовідносини з позивачем, не можуть бути враховані, оскільки в контексті положень ст. 52 ЦК України фізична-особа підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий Судді