Справа № 199/7127/20
(2/199/879/21)
27 квітня 2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого - судді Богун О.О.,
при секретареві Лавріщевій Г.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що позивач є власником власником домоволодіння АДРЕСА_1 .
Відповідач, ОСОБА_2 є колишнім співвласником домоволодіння.
Відповідно до п. 3.1 договору купівлі-продажу житлового продавці зобов`язуються звільнити житловий будинок, що продається від належних їм речей до 27.11.2019 року включно та зняти усіх зареєстрованих осіб у строк до 01.03.2020 року.
Як вбачається з довідки № 034303 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.06.2020, за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: позивач ОСОБА_1 (власник), її чоловік ОСОБА_3 , а також відповідач ОСОБА_2 , колишній співвласник, якого було зареєстровано за вищевказаною адресою 08.12.2001 року.
Згідно акту про не проживання, відповідач з моменту укладення договору купівлі продажу та по теперішній час у домоволодінні не проживає, у вказаному будинку відсутні його особисті речі та майно, участі у матеріальних витратах по утриманню будинку та сплаті комунальних платежів він не приймає.
Позивач не має номеру телефона відповідача, інші особи, що приймали участь в угоді про купівлю-продаж нерухомого майна також не відповідають на телефонні дзвінки, позивачу не відома адреса фактичного мешкання ОСОБА_2 , а тому зняти його з реєстрації у досудовому порядку не виявляється можливим.
Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою від 20.11.2020 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
27 квітня 2021 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.
В судове засідання позивач не з`явився, до суду надано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії").
Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 у відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку НОЕ 273852 від 27 листопада 2020 року (а.с. 9).
Відповідач, ОСОБА_2 є колишнім співвласником домоволодіння.
Відповідно до п. 3.1 договору купівлі-продажу житлового продавці зобов`язуються звільнити житловий будинок, що продається від належних їм речей до 27.11.2019 року включно та зняти усіх зареєстрованих осіб у строк до 01.03.2020 року.
Згідно довідки № 034303 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.06.2020, за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: позивач ОСОБА_1 (власник), її чоловік ОСОБА_3 , а також відповідач ОСОБА_2 , колишній співвласник, якого було зареєстровано за вищевказаною адресою 08.12.2001 року (а.с.6).
Згідно акту про не проживання, відповідач з моменту укладення договору купівлі продажу та по теперішній час у домоволодінні не проживає, у вказаному будинку відсутні його особисті речі та майно, участі у матеріальних витратах по утриманню будинку та сплаті комунальних платежів він не приймає (а.с.7).
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням у домоволодінням АДРЕСА_1 .
Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ЦПК України (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України): з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір.
Керуючись ст.ст. 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції яка діє з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст судового рішення складено 27 квітня 2021 року.
Суддя О.О.Богун