Провадження № 2/932/2033/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Кудрявцевої Т.О., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу ОСОБА_1 до Управління патрульної служби в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальних та моральних збитків, -

В С Т А Н О В И В:

04.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь матеріальну шкоду у розмірі 10 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням їх уточнень послався на те, що інспектором патрульної поліції відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2019 року провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно нього закрито за відсутністю складу правопорушення, яке рішенням Дніпровського апеляційного суду від 02.04.2019 року залишено без змін. Внаслідок незаконних дій інспектора патрульної поліції, він поніс матеріальну та моральну шкоду. Розуміючи, що дії посадової особи Національної поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП носять незаконний, упереджений та неправомірний характер, він вимушений був звернутись для надання професійної правової допомоги до адвоката, що у свою чергу поклало на нього та його сім`ю не заплановані фінансові витрати з приводу сплати гонорару адвокату у розмірі 10 000 грн. Крім цього, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2019 року було встановлено, що дії інспектора поліції суперечать вимогам п.7 Розділу ІІ «Документування адміністративних правопорушень» Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України №1376 від 06.11.2015 року, що свідчить про упереджене та формальне ставлення з богу інспектора поліції до нього. Такі незаконні та неправомірні дії інспектора поліції призвели до того, що йому необхідно було зібрати відповідні докази, звертатися до відповідних експертних установ та звертатися з цивільним позовом до суду аби відшкодувати шкоду, заподіяну в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, що в свою чергу поклало на нього зайву судову тяганину. Таким чином, незаконними діями інспектора поліції, на підставі ст.ст. 22, 1166, 1167, 1173 та 1174 ЦК України, він має право на відшкодування йому матеріальної, яку він оцінив у 10 000 грн. та моральної, яку він оцінив у 30 000 грн. шкоди.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2019 року цивільна справа перебувала в провадженні судді Яковлева Д.О.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 21.01.2020 року за вих.№11 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2020 року цивільну справу передано судді Сліщенко Ю.Г.

На підставі розпорядження т.в.о. керівника апарату суду від 10.02.2021 року за вих.№63 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду цієї справи.

Ухвалою суду від 10.02.2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачам надсилалась копія ухвали, яка ними була отримана 19.07.2021 року та 20.07.2021 року відповідно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Таким чином, відповідачі є такими, що належним чином повідомлені про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки.

В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву від відповідача Управління патрульної служби в Дніпропетровській області, який надійшов на адресу суду 20.05.2020 року. У відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача зазначає, що інспектор поліції, який прибув на дорожньо-транспортну пригоду діяв у межах своїх повноважень. Протокол про адміністративне правопорушення, складання якого в даному випадку є компетенцією поліцейських, є одним з можливих доказів по справі про адміністративне правопорушення, який поряд з іншими доказами, як то пояснення свідків чи висновок лікаря, призначений для встановлення дійсних обставин справи судом до якого для подальшого розгляду та прийняття рішення надсилається зібраний уповноваженою особою адміністративний матеріал. Дії поліцейських зі складання адміністративних матеріалів, зокрема щодо позивача, не визначенні чинним законодавством як неправомірні чи незаконні, а також не визнанні такими уповноваженими органами у встановленому порядку. Відтак, твердження позивача про незаконність дій поліцейських за таких умов є надуманими та безпідставними. Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2019 року не встановлює факту незаконності складення поліцейськими відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, а містить лише інформацію про наявні, на думку суду, недоліки з оформлення такого протоколу. Будь-яких аргументованих доказів заподіяння моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між діями певних осіб й заподіянням такої шкоди позивачем не надано. Оскільки позивач не притягався до адміністративної відповідальності та провадження по справі про адміністративне правопорушення було закрито судом першої інстанції, відсутні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України та в даному випадку шкода може бути відшкодована на загальних підставах. Проте, враховуючи відповідність дій поліцейських вимогам законодавства, відсутні підстави для покладення на відповідні органи обов`язку відшкодовувати шкоду, яку нібито зазнав позивач. Крім того, позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки такі витрати фактично є судовими витратами по справі, питання яких повинно вирішуватись під час прийняття судом рішення по відповідній справі, в межах якої стороною понесені такі витрати. Крім того, позивачем не було надано до суду документи щодо розрахунку вартості таких послуг, щодо часу, витраченого адвокатом на вчинення тієї чи іншої дії, щодо прийняття позивачем наданих адвокатом послуг, щодо оплати позивачем вартості таких послуг, не надано документів, що свідчать про відображення особою, якою такі послуги надані, доходів, отриманих від оплати позивачем відповідних послуг.

Суд, дослідивши докази у справі, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 01.01.2019 року інспектором взводу №1 роти №3 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області рядовим поліції Плужником І.Ю. відносно позивача ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №194905.

Як зафіксовано в протоколі 01 січня 2019 року о 13 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Фольксваген Гольф», д/н НОМЕР_1 , рухався в районі електроопори № 5 при заїзді на Південний міст в м. Дніпрі, де при зміні напрямку руху не переконався в безпечності свого маневру, внаслідок чого скоїв зіткнення з транспортним засобом «Мерседес-Бенц Віто», д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам.

Постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2019 року у справі №201/834/19, провадження №3/201/441/2019, справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, у відношенні ОСОБА_1 було закрито в зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року №266/94-ВР (далі - Закон України №266/94-ВР) встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно ст.3 Закону України №266/94-ВР у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Статтею 4 Закону України №266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ст.12 Закону України №266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1,3,4 ст.3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ст.13 Закону України №266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.6 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з ч.7 ст.1176 ЦК України, порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Оскільки позивач не притягався до адміністративної відповідальності та провадження по справі про адміністративне правопорушення було закрито судом першої інстанції, відсутні підстави для застосування ст.ст.1,2 Закону України №266/94-ВР та ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України та в даному випадку шкода може бути відшкодована на загальних підставах.

Статтею ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Пунктами 3,4,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4).

Пунктом 10.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом ( наприклад, ст.9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

З підстав пред`явленого позову вбачається, що позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених ст.23 ЦК України, внаслідок складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, вказаний документ складався з метою фіксації вчинення правопорушення, в силу ст.251 КУпАП мають характер доказів у справі про адміністративне правопорушення, приєднуються до матеріалів останньої та підлягають дослідженню та оцінці органом, уповноваженим розглядати справи про адміністративне правопорушення, а в даному випадку судом.

Таким чином, його складання та направлення в рамках справи для розгляду до суду не свідчить про протиправність дій відповідачів.

Посилання позивача на постанову Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2019 року, якою справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, відносно нього було закрито в зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, не є свідченням протиправності дій відповідачів, оскільки приймаючи вказане рішення суд посилався на недоведеність факту порушення позивачем п.10.1 ПДР у встановленому законом порядку.

За вказаних вище обставин, враховуючи, що позивач до адміністративної відповідальності не був притягнутий, відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідачів, а також ненадання позивачем належних, достатніх та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди, її розміру, наявності причинного зв`язку між діями відповідачів та спричиненою шкодою, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди за необґрунтованістю та недоведеністю їх належними доказами.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні, оскільки Жовтневим районним судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась за вини водія транспортного засобу «Мерседес-Бенц Віто», д/н НОМЕР_2 ОСОБА_2 та в рамках цивільно-правових відносин відшкодовувати шкоду повинна особа, яка винна у спричиненні такої шкоди.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору при поданні позову до суду, не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 274, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління патрульної служби в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальних та моральних збитків відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня отримання учасником справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева