ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року

м. Харків

Справа № 644/39/19

Провадження № 22-ц/818/1019/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Тичкової О.Ю.

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Коваль Ганни Юріївни, яка діє в інтересах Харківської міської ради, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова, ухвалене 13 жовтня 2020 року у складі судді Матвієвської Г.В.,

УСТАНОВИВ:

У січні 2019 року Харківська міська рада (далі - ХМР) звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 2002274,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ХМР здійснені заходи самоврядного контролю з питань законності використання та охорони земель комунальної власності територіальної громади м. Харкова та додержання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок комунальної власності. Право власності на нежитлову будівлю літ. «О-1» загальною площею 706,0 кв.м по АДРЕСА_1 з 19.12.2012 зареєстровано за ОСОБА_1 . Речові права відповідача на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані, а тому земельна ділянка площею 0,4517 га по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади міста Харкова. Відповідач у період з 01.12.2015 по час звернення з позовом не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти. Внаслідок використання відповідачем вищевказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі територіальна громада міста Харкова в особі ХМР позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси позивача щодо неодержаних грошових коштів у розмірі орендної плати за землю.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року позов ХМР до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ХМР безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 2002274,32 грн., а також витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 30034,11 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.04.2020 за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року скасовано заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року та призначено справу до розгляду в загальному порядку за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог ХМР до ОСОБА_1 про стягнення суми відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що право власності на нежитлову будівлю літ. «О-1» загальною площею 706,0 кв.м по АДРЕСА_1 з 19.12.2012 зареєстровано за ОСОБА_1 . Речові права відповідача на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані. Наданий позивачем акт обстеження земельної ділянки, складений Департаментом територіального контролю Харківської міської ради, не підтверджує використання відповідачем земельної ділянки у розмірі 0,4517 га, оскільки акт складений з порушенням Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284. Предметом доказування у даному спорі суд уважав, зокрема, обставини щодо земельної ділянки, площі, меж та кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку перейшло до набувача будівлі. Суд уважав, що позивач всупереч вимог закону не надав суду доказів існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України «Про оренду землі» у зазначений період, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів)). Заявлені позовні вимоги стосуються стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою площею 0,4517 га, межі якої самостійно визначені позивачем за зовнішніми межами паркану шляхом складання акту обстеження земельної ділянки, за відсутності доказів формування самої спірної земельної ділянки, виходячи з розміру якої здійснений розрахунок позовних вимог, як об`єкта цивільних прав у порядку, встановленому статтею 79-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Суд уважав здійснений позивачем розрахунок суми втрат бюджету за користування земельною ділянкою площею 0,4517 га не доведеним, зокрема, в частині застосування нормативної грошової оцінки, оскільки відповідна земельна ділянка не сформована як об`єкт цивільних прав, що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю. Матеріали цивільної справи не місять даних щодо надання територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка використовується відповідачем, а тому зроблений самостійно позивачем розрахунок розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати ґрунтується на припущеннях та не підтверджується матеріалами цивільної справи. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не є доведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Не погодившись з рішенням суду представник ХМР подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що висновок суду не відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону. Так, суд помилково застосував до спірних правовідносин вимоги Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284, оскільки положення указаного Порядку не передбачають відшкодування коштів, безпідставно збережених у зв`язку з використанням земельної ділянки комунальної власності без належного оформлення прав на неї та здійснення плати за її використання. Таким чином, судом першої інстанції неправильно визначений характер спірних правовідносин між сторонами, оскільки вони є позадоговірними і безделіктними, в той час як Порядок № 284 застосовується для врегулювання деліктних правовідносин. Крім того, судом не врахована позиція позивача щодо здійснення ним заходів самоврядного контролю у порядку статті 189 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), у ході здійснення яких, згідно вимог чинного Положення про Департамент територіального контролю ХМР, затвердженого додатком 13 до рішення ХМР від 20.11.2015 №7/15, було проведено обстеження земельної ділянки та визначено її площу відповідно до фактично використовуваних меж. Судом не надано належної правової оцінки підставам та порядку проведення заходів самоврядного контролю відповідно до статті 189 ЗК України. Також апелянт вважає помилковим висновок суду щодо необґрунтованості здійсненого позивачем розрахунку безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати, оскільки уповноважені особи ХМР при здійсненні розрахунків керуються Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого Наказом Мінагрополітики від 25.11.2016 №489 «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», рішеннями ХМР від 27.02.2008 №41/08 та від 03.07.2013 №1209/13. Рішенням 41/08 затверджений загальний порядок визначення розміру орендної плати при наданні земельних ділянок у платне користування. На підставі указаних нормативних актів і зроблений розрахунок. З зазначеним рішенням можливо ознайомитись на офіційному веб-сайті ХМР www.city.kharkov.ua. Площа земельної ділянки, яка була покладена в основу здійсненого розрахунку, була визначена не довільно позивачем, а шляхом проведення топографо-геодезичної зйомки земельної ділянки; інформація щодо цього була приєднана до позовної заяви. В спростування суми безпідставно збережених коштів та заперечень проти вимог позивача в частині стягнення коштів відповідачем не було надано контррозрахунку для підтвердження обґрунтованості своєї позиції та спростування вимог позивача. На підставі викладеного апелянт вважає, що суд помилково дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін. Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів того, що були визначені межі спірної земельної ділянки, земельну ділянку було сформовано як об`єкт цивільних прав, обчислення розміру безпідставно збережених ним коштів у вигляді орендної плати за спірну земельну ділянку є неможливим. Тому вважає, що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, що відповідає вимогами закону. Зроблений судом висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у численних постановах, посилання на які наведені у відзиві.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та дослідивши матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом установлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.11.2018 №146604147 право власності на нежитлову будівлю літ. «О-1» загальною площею 706,0 кв.м по АДРЕСА_1 з 19.12.2012 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05.11.2012 у справі №2029/1722/2012 про визнання мирової угоди від 01.10.2012 (а.с. 21-22).

Відповідно до листа Відділу у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 05.10.2017 №19-20-0.23, 08-2128/116-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 04.10.2017 №6220/0/225-17, речові права ОСОБА_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані (а.с. 23, 24-25).

Згідно інформації, наданої за підписом заступника начальника ГУ ДФС у Харківській області від 02.10.2017 №9654/9/20-40-13-09, ОСОБА_1 станом на 02.10.2017 не зареєстрований як платник земельного податку з фізичних осіб та орендної плати за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».

Частина 1 статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини 1 статті 96 ЗК України).

Згідно статті 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Таким чином, з огляду на те, що речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Згідно акту обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 17.12.2018 головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Гусаром Ігорем Миколайовичем в порядку та на підставі статей 12, 189 ЗК України, здійснені заходи самоврядного контролю щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснено обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки. Обстеження на місцевості здійснювалося за участі інженера-геодезиста ОСОБА_2 (кваліфікаційний сертифікат від 05.10.2015 №012901) та інженера-землевпорядника ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат від 08.02.2018 №013297). За результатами комплексного вивчення наявних матеріалів та проведеного обстеження земельної ділянки на місцевості встановлено, що право власності на нежитлову будівлю літ. «О-1» загальною площею 706,0 кв.м по АДРЕСА_1 з 19.12.2012 зареєстроване за ОСОБА_1 , який з 19.12.2012 та по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,4517 га по АДРЕСА_1 без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статей 125, 126 ЗК України. Обстеженням на місцевості встановлено, що земельна ділянка площею 0,4517 га по АДРЕСА_1 використовується ОСОБА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «О-З». Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає 0,4517 га. Межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж паркану та будівлі суміжного домоволодіння. До акту додані: план меж фактичного користування земельною ділянкою; ситуаційна схема розміщення земельної ділянки; фото земельної ділянки та будівель (а.с. 32-38).

Згідно розрахунку безпідставно збережені ОСОБА_1 кошти за використання земельної ділянки площею 4517 кв.м у період з 01.12.2015 по 30.11.2018 року - 2002 274, 32 грн.

Вказана земельна ділянка знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

За змістом глави 15 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Водночас відповідно до змісту статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на положення статті 125 ЗК України, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно вказаних норм закону, обов`язок по вчиненню дій, направлених на оформлення документів покладається саме на орендаря, зокрема, звернення до ради з відповідною заявою про затвердження проекту землеустрою, а також з заявою і пакетом документів про розгляд питання щодо надання земельної ділянки в оренду.

Правовідносин щодо користування спірною земельною ділянкою відповідач належним чином не оформлював, проте використовує земельну ділянку без виникнення права власності / користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статті 125 ЗК України.

З моменту виникнення права власності на зазначене нерухоме майно у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під майновим комплексом.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексуУкраїни (далі - ПК України) визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Виходячи зі змісту статті 120 ЗК України норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Як убачається із положень статті 120 ЗК України виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу Українизастосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на нерухоме майно на спірній земельній ділянці. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою попереднім власником будівлі. Тому суд дійшов правильного висновку про кваліфікацію спірних правовідносин за статтею 1212 ЦК України.

Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, в постановах від 29 січня 2019 року у справі № 922/536/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, у яких міститься правовий висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. У випадку відсутності сформованості спірної земельної ділянки , як об`єкту цивільних прав, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Площа земельної ділянки (0,4517 га) визначена позивачем на підставі топографічного плану та акту обстеження земельної ділянки. Але чинним законодавством України не передбачено формування земельних ділянок на підставі топографічних планів та актів обстеження земельних ділянок, які не є документацією землеустрою.

Тобто спірна земельна ділянка площею 0,4517 га не має ні визначених меж, ні кадастрового номеру, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру, тому не може вважатися сформованою земельною ділянкою в розумінні статті 79-1 ЗК України.

Згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 157 ЗК України). Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 (далі - Порядок № 284).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовував фактичний розмір недоотриманої орендної плати в сумі 2002274,32 грн, визначений на підставі розрахунку Департаменту територіального контролю Харківської міської ради.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-81, 89, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

Обґрунтовуючи заявлену суму позивач зазначав про те, що уповноважені особи Харківської міської ради при здійсненні розрахунків керувалися, в першу чергу, Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим наказом Мінагроекономіки від 25 листопада 2016 року № 489 «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», рішеннями Харківської міської ради від 27 лютого 2008 року № 41/08 та від 03 липня 2013 року № 1209/13.

Згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 ПК України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України «Про оцінку земель»).

Ураховуючи наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності визначення розміру орендної плати за земельні ділянки на підставі нормативної грошової оцінки.

Аналогічний правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №639/5391/19.

За таких обставин, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення комісією міської ради розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності.

Колегія суддів зазначає, що вказаний висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, яким неодноразово зазначалося, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від від 20 січня 2021 року у справі №646/4546/19, від 28.09.2020 року у справі № 922/4073/19, від 24.09.2020 року у справі №922/3616/19, від 12.06.2019 року у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 року у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 року у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 року у справі № 922/3607/18).

ХМР не надала до матеріалів справи технічну документацію з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки площею 0,4517 га.

Судова колегія погоджується з висновком суду, що наданий ХМР розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати не містить жодних даних щодо технічної документації земельної ділянки та Витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,4517 га, що свідчить про недоведеність позивачем своїх вимог.

Суд першої інстанції встановивши, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,4517 га, у період з 01 грудня 2015 року по 30 листопада 2018 року не була сформована як об`єкт права оренди, оскільки не мала ані визначених меж, ані кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру, та враховуючи, що позивачем не надано витягу з нормативно-грошової оцінки, позивачем не доведено обставин щодо користування відповідачем саме земельною ділянкою площею 0,4517 га за вищезазначеною адресою, дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального прав. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Коваль Ганни Юріївни, яка діє в інтересах Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 13 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук