Справа №225/6113/20
Провадження №2/225/114/2021
21 квітня 2021 року м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області в складі:
головуючої-судді Соляник А.В.,
за участю секретаря Черникової Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом представника позивача - адвоката Саєнко Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 ), який діє в інтересах ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою та виселення, -
У жовтні 2020 року представник позивача - адвокат Саєнко Олександр Миколайович,який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою та виселення відповідача з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 з 21.06.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до заочного рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31.08.2018 року (ЄУН судової справи 225/2718/18).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2015 року, посвідченого Садановим О.В., державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-95, Позивачка є власницею трикімнатної квартири АДРЕСА_3 . Згідно п. 8 зазначеного договору купівлі-продажу Позивачка придбала за особисті приватні кошти, які були їй подаровані батьком ОСОБА_3 відповідно до Договору дарування грошей, посвідченого Дзержинською державною нотаріальною конторою 23.01.2015 року за реєстровим № 2-94.
Відповідно до довідки про склад сім`ї від 20.10.2020 року № 9301, виданої сектором реєстрації місця проживання військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області, в зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , її малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її колишній чоловік ОСОБА_2 .
Позивачка неодноразово зверталась до Відповідача з вимогою про звільнення її квартири, але колишній чоловік на її вимоги не реагує.
Крім цього, на протязі останніх двох років ОСОБА_2 робить життя колишньої дружини ОСОБА_1 та їхньої малолітньої доньки нестерпною.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, складеного Торецьким ВП Бахмутського ВП ГУНП у Донецькій області, 01.06.2018 року біля 00.10 години ОСОБА_2 знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 вчинив домашнє насильство в сім`ї, постановою Дзержинського міського суду Донецької області від 13.09.2018 року (ЄУН судової справи: 225/2664/18) провадження у цій справі про притягнення Відповідача до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 2 КУпАП закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Також, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, складеного Торецьким ВП Бахмутського ВП ГУНП у Донецькій області, 21.07.2019 року близько 02.30 год. ОСОБА_2 , знаходячись в будинку АДРЕСА_4 .. скоїв насильство в сім`ї, влаштувавши сімейну сварку. Постановою Дзержинського міського суду Донецької області від 27.08.2019 року (ЄУН судової справи: 225/4710/19) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 2 КУпАП.
Окрім цього, відповідно до протоколів про адміністративне правопорушення, складених Торецьким ВП Бахмутського ВП ГУНП у Донецькій області, 07.09.2020 року о 21.45 год. Та 08.09.2020 о 4.45 год. ОСОБА_2 , знаходячись біля квартири АДРЕСА_3 .. скоїв домашнє насильство в сім`ї, влаштувавши сварку, висловлювався нецензурною лайкою на адресу колишньої дружини, розбив вікно. Постановою Дзержинського міського суду Донецької області від 15.09.2020 року (ЄУН судової справи: 225/5093/20) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 2 КУпАП.
Неодноразове вчинення домашнього насильства з боку Відповідача перешкоджає Позивачці вільне право користування своєю квартирою за адресою: АДРЕСА_2 : вона вимушена переховуватися у своїх батьків, а колишній чоловік продовжує мешкати в її квартирі, зберігає свої особисті речі, має вільний доступ до майна.
Таким чином відповідач чинить позивачці перешкоди у вільному користуванні, володінні та розпорядженні власністю.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його та позивачки відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 280-282 ЦПК України не заперечує.
Належно повідомлений відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом надіслання судових повісток про виклик.
Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст. ст. 280-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.
Аналогічне за змістом положення міститься й у статті 150 ЖК України, якою передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені угоди.
Згідно положень статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.3 ст.156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
У відповідності до ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина (чоловік) власника житла, їх діти та батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство.
Частиною 3 ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Судом встановлено, що предметом спору є жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с. 7-10).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2015 року, посвідченого Садановим О.В., державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-95, Позивачка є власницею трикімнатної квартири АДРЕСА_3 . Згідно п. 8 зазначеного договору купівлі-продажу Позивачка придбала за особисті приватні кошти, які були їй подаровані батьком ОСОБА_3 відповідно до Договору дарування грошей, посвідченого Дзержинською державною нотаріальною конторою 23.01.2015 року за реєстровим № 2-94.(а.с.7)
Крім позивачки, у квартирі зареєстровані, як члени її сім`ї: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (донька позивачки), а також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишній чоловік позивачки).
Відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки, однак шлюб між ними було розірвано заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/2718/18 від 31.08.2018, відтак, його правовий статус у спірних правовідносинах регулюється нормою ч.3 ст.156 ЖК України, згідно з якою, для вселення у спірну квартиру необхідна згода власника квартири (позивачки) ОСОБА_1 .
Зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6)
Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод закріплено норму про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що належним чином оформлена згода позивача ОСОБА_1 на вселення відповідача ОСОБА_2 у спірну квартиру відсутня, тому він відноситься до тимчасових мешканців, які на першу вимогу власника квартири негайно зобов`язані звільнити жиле приміщення, інакше, їхнє перебування в квартирі є самоправним.
Отже, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні належною їй на праві власності квартирою, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 , який в добровільному порядку не бажає її звільняти, є законними, оскільки відповідач вважається таким, що самоправно займає жиле приміщення квартири позивача.
Такий висновок узгоджується зі ст.150 ЖК України, а також із загальними нормами, закріпленими в ст.41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383 ЦК України про непорушність права власності.
З урахуванням викладеного, обраний позивачем спосіб захисту її права власності шляхом виселення відповідача з її квартири, як такого, що без відповідної правової підстави займає жиле приміщення і відмовляється в добровільному порядку його звільняти, відповідає нормам ч.1 ст.109, ч.3 ст.116 ЖК України та ст.ст.386, 391 ЦК України, згідно з якими власник житлового будинку (квартири) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Суд в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, застосував відповідні норми матеріального права, дав належну правову оцінку доказам, на які позивач та його представник посилались в обґрунтування своїх вимог, та прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Керуючись ст. 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 109,116, 150, 156 ЖК України, суд
Позовні вимоги представника позивача - адвоката Саєнко Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 ), який діє в інтересах ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою та виселення, - задовольнити.
Припинити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення може бути оскаржено позивачем безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подання в 30 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя: А.В.Соляник