Справа № 559/1030/21
Провадження № 2/559/811/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Дубно

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Панчука М.В.

за участі секретаря судового засідання Остапчук О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Мороз Л.С.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Повшука В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з цивільним позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу від 20.06.1989 року вона, придбала у ОСОБА_3 у власність житловий будинок з надвірними будівлями в с. Зелений Гай, Дубенського району, Рівненської області і розташований на земельній ділянці, закріпленій за колгоспом ім. Паризької комуни. Вказаний договір був посвідчений 27.06.1989 секретарем виконавчого комітету Варковицької сільської ради народних депутатів Дубнівського району Рівненської області та зареєстрований у виконкомі Варковицької сільської ради народних депутатів за місцем знаходження цього будинку за АДРЕСА_1 . Рішенням виконкому Варковицької сільської ради позивачці було, надано дозвіл на перебудову старого будинку в АДРЕСА_2 на новий будинок на старому місці. Враховуючи те, що батьки позивачки, а саме - батько ОСОБА_4 та мама ОСОБА_5 допомагали їй матеріально у перебудові старого будинку на новий, і після завершення ремонту вони стали проживати у ньому, ніяких сумнівів щодо вчинення будь-яких незаконних дій з боку родичів у неї щодо цього будинку не виникало. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки помер. Після його смерті, вона знайшла наступні документи: копію виписки з протоколу сесії Варковицької сільської ради від 17.03.1998, відповідно до якого сесія сільської ради, на підставі заяви ОСОБА_6 , надала дозвіл ОСОБА_6 подарувати незавершене будівництво житлового будинку в АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_2 , а останній прийняв в дар вказане будівництво; копію Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 15.10.1999 на підставі рішення виконкому Варковицької сільської ради від 05.10.1999, в якому зазначено, що будинок по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 ; копію Державного акту на право приватної власності на землю на ОСОБА_2 . Дізнавшись про порушення свого права власності, позивачка у 2015 році звернулася до суду.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 25.06.2015 визнано незаконним та скасовано рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 05.10,1999 в частині оформлення права власності на житловий будинок розташований в АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 ; визнано незаконним та скасовано рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 06.04.1999 в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,60 га, визнано недійсним Свідоцтво про право власності на житловий будинок, що в с. Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, видане 15.10.1999 ОСОБА_2 , визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.60 га, що в с.Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, виданий ОСОБА_2 та зареєстрований у книзі записів державних актів Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області за №1569, а також скасовано його державну реєстрацію. Згідно ухвали Апеляційного суду Рівненської області вказане рішення суду залишено без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення. Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями ОСОБА_2 було подано касаційну скаргу. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25.06.2015 та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 13.08.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду даної справи, рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14.02.2018 у справі №559/372/15-ц повторно частково було задоволено позов. Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не доведено факт укладання з ОСОБА_6 договору дарування спірного будинку, а тому вищезазначене рішення сільською радою прийняте 05.10.1999 року з порушенням діючого законодавства, є незаконним та підлягає скасуванню. Також підлягає визнанню недійсним і свідоцтво про право власності на майно, яке було видане на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, скасуванню - його державна реєстрація. У зв`язку з цим, позивачка подала негаторний позов до суду, оскільки волевиявлення на вчинення правочину по відчуженню будинку чи земельної ділянки вона не мала. Факту такого правочину встановлено не було. Просить витребувати з чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 : житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 , скасувавши державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_2 ; земельну ділянку площею 0,60 га, що в с. Зелений Гай, Дубенського району, Рівненської області, з яких, 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, 0,35 га - для ведення особистого селянського господарства, скасувавши державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вважає, що будинок належить їй, оскільки вона здійснювала його перебудову за власний кошт та інші, надані їй батьками кошти. Просить позов задовольнити, так як незаконність приватизації даного спірного житлового будинку із земельною ділянкою встановлено Апеляційним судом Рівненської області, яке залишене без змін Верховним Судом у цивільній справі № 559/372/15-ц, однак у позові відмовлено лише через пропуск позовною давності.

Представник позивачки ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що він є власником житлового будинку. Повідомив, що під час побудови нового будинку на місці старого позивачка була ще зовсім юна і ніяким чином не могла допомагати у будівництві, а таким будівництвом займався особисто відповідач.

Представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні вважає, що позов є безпідставним, а позивач, не будучи власником майна, не може звертатися до суду з негаторним позовом. Просить відмовити в задоволені позову, так як право власності переглядалося у справі № 559/372/15-ц та рішенням по суті було відмовлено у скасуванні такого права.

Суд, заслухавши сторони у справі та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З ч. 1 ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 15 жовтня 1999 року, реєстраційний запис в правовстановлюючому документі (а.с. 14) та відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 29-30).

З постанови Апеляційного суду Рівненської області від 21.06.2021 № 559/372/15-ц (а.с. 19-21), залишеної без змін постановою Веховеного Суду від 27.05.2021 (а.с. 22-28), встановлено що 10.02.15р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області, третя особа КП «Архітектор», і з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила: визнати незаконним та скасувати рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 5.10.1999р. в частині оформлення права власності на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 ; визнати незаконним та скасувати рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 6.04.1999р. в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 , площею 0,60 га.; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житловий будинок, що в с. Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, видане 15.10.1999р. ОСОБА_2 та зобов`язати КП «Архітектор» скасувати реєстраційний напис, вчинений 1.11.1999р. за реєстровим номером 55-55.; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.60 га, що в с. Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, виданий ОСОБА_9 та зареєстрований у книзі записів державних актів Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області за №1569, а також скасувати його державну реєстрацію; визнати право власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 . Однак, ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області, третя особа КП «Архітектор» про визнання незаконним та скасування рішень Варковицької сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно та скасування його реєстраційного напису, визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Жодний доказ, наданий позивачкою, не підтверджує наявність обставин, що обґрунтовують її позовні вимоги щодо підтвердження наявності майна у незаконному володінні відповідача.

У постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) Велика Палата Верховного Суду, висловила правову позицію про те, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Як і віндикаційний, негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна.

Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Якщо на момент подання позову правопорушення, що є об`єктом негаторного позову, припинилося, то підстав для задоволення позову у суду немає.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема договору купівлі-продажу в с. Зелений Гай Дубнівського району від 20.06.1989 року (а.с. 11) та виписки з протоколу виконкому Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області № 74 від 18.11.1997 року (а.с. 12), та встановленого факту у справі № 559/372/15-ц, що згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, ОСОБА_6 було придбано житловий будинок з надвірними будівлями площею 22,8 кв.м, матеріал - дерево та цегла, в с. Зулений Гай з 90% зносу на земельній ділянці колгоспу ім. Паризької комуни та такий житловий будинок зазнав перебудови із будівництвом на його місці нового будинку площею 188,5 кв.м, матеріал - цегла, яке закінчилося 1999 року.

З огляду на вказане, саме на новий будинок по АДРЕСА_2 , зведений в замін зношеного на 90% житлового будинку, було визнано за відповідачем право власності, яке на даний час не втрачене ОСОБА_2 будь-яким способом.

Суд зазначає, що спір щодо права власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 розглядався в межах цивільної справи № 559/372/15-ц та із застосуванням інституту позовної давності таке право залишилося за ОСОБА_2

Верховний Суд у справі № 559/372/15-ц, рішення якого є обов`язкові при вирішенні справ у місцевих загальних судах, як підставу відмови у позові застосував позовну давність.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

З огляду на вищевказане, суд зазначає, що право власності на спірне майно було підтверджене рішенням Верховного Суду від 27.05.2020 у цивільній справі № 559/372/15-ц, і підлягає обов`язковому виконанню. А тому, позиція позивачки щодо встановлення у ньому незаконності визнання за відповідачем права власності, але відмови у позові лише через застосування позовної давності не заслуговує на увагу як підстави для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, зважаючи на принцип правової визначеності, який грунтується, зокрема і на застосуванні судами позовної давності.

Тому, позивачкою не доведено той факт, що вона є власником спірного житлового будинку та земельних ділянок, а відтак і суб`єктом звернення до суду із негаторним позовом.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК України. Пункт 19 вказаної Постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Отже, заявляючи вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння позивачка має довести належними доказами, що її майно знаходиться у незаконному фактичному володінні відповідача.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що будь-яких переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачкою не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивачка посилається, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Європейський суд з прав людини в рішеннях у справі «Серявін та інші проти України» (рішення від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, п. 58) та у справі «Проніна проти України» (рішення від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, п. 23) зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Зважаючи на відмову у позові та відсутність заявлених витрат з боку відповідача, керуючись ст. 141 ЦПК України, відсутні підстави для покладення судових витрат позивача на відповідача, а тому такі залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-77, 81, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 328, 387 ЦК України, суд,

вирішив:

в позові ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 06.09.2021.

Суддя М.В. Панчук