Ухвала

28 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 159/5180/20

провадження № 61-824св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з додатковою відповідальністю «Ковельагроспецпостач»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовомТовариства з додатковою відповідальністю «Ковельагроспецпостач» до ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва

за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Ковельагроспецпостач» на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року у складі судді Логвинюк І. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року Товариство з додатковою відповідальністю «Ковельагроспецпостач» (далі - ТДВ «Ковельагроспецпостач», товариство) звернулося до суду з позовом, в якому просило зобов`язати відповідача знести самочинне будівництво - нерухоме майно на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , що належить Дубівській сільській раді Ковельського району Волинської області (далі - Дубівська сільська рада) та перебуває у нього в оренді, передавалась ним відповідачу як фізичній особі в суборенду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТДВ «Ковельагроспецпостач» посилалося на те, що 26 вересня 2012 року між ним як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу (нотаріально не посвідчений), за умовами якого продавець передав у власність покупця майданчик з твердим покриттям площею 2 600,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , для здійснення підприємницької діяльності. Земельна ділянка під зазначеним майданчиком належить до земель комунальної власності. У 2013-2014 роках ОСОБА_1 , не маючи статусу фізичної особи - підприємця, побудував на зазначеній земельній ділянці три об`єкти нерухомого майна. Під час судових спорів йому стало відомо, що у відповідача немає жодних дозвільних документів, які давали б право на початок та проведення будівельних робіт, і неналежним чином затвердженого проекту. Таким чином побудоване відповідачем як фізичною особою нерухоме майно є самочинним будівництвом.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ковельський міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 13 жовтня 2020 року відмовив у відкритті провадження у справі у зв`язку з тим, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснив позивачу право на звернення за вирішенням спору до відповідного господарського суду.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що заявлений у цій справі спір виник між юридичною особою та фізичною особою - підприємцем, пов`язаний з його господарською діяльністю на земельній ділянці, яка ним орендована як підприємцем, і цільове призначення цієї земельної ділянки також стосується господарської діяльності.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Волинський апеляційний суд постановою від 14 грудня 2020 року ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений у цій справі спір належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У січні 2020 року ТДВ «Ковельагроспецпостач» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просило скасувати ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 грудня 2020 рок і направити справу до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказувало те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 911/4111/16, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 910/16713/15, від 27 червня 2018 року у справі № 749/230/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 265/2241/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 743/534/16-ц, від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, постановляючи оскаржувані судові рішення, дійшли помилкового висновку про те, що самочинне будівництво розташоване на земельній ділянці, яка перебуває в оренді у позивача, а тому спір стосується виключно сфери господарської діяльності позивача та відповідача як фізичної особи - підприємця щодо спірного будівництва на спірній земельній ділянці. Водночас суди не звернули уваги на те, що до органу влади про розроблення детального плану території земельної ділянки, яка перебуває в оренді позивача та в суборенді ОСОБА_1 , відповідач звертався як громадянин, а не як фізична особа - підприємець. Крім того, таке звернення ОСОБА_1 подав після здійснення самочинного будівництва в 2013-2014 роках, і фактично воно є намаганням узаконити самочинне будівництво шляхом виготовлення дозволів та проектів під уже існуючі з 2014 року будівлі. При цьому фізична особа - підприємець ОСОБА_1 про надання дозволу на початок будівництва на земельній ділянці не звертався, а орган державної влади не приймав рішення про надання дозволу фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 на початок будівництва. Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що предметом спору у цій справі є земельна ділянка, хоча позивач не заявляв жодних вимог щодо земельної ділянки. Правовідносини стосовно предмета спору - самовільного будівництва виникли між юридичною особою та фізичною особою саме в момент здійснення будівництва в 2013-2014 роках на підставі придбаного фізичною особою - відповідачем ОСОБА_1 нерухомого майна - майданчика з твердим покриттям. Надання дозволів на будівництво та виготовлення проекту забудови фізичній особі ОСОБА_1 в 2013-2014 роках не пов`язується з державною реєстрацією його як підприємця. Крім того, наявність такого статусу не може свідчити про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця вона виступає як така у всіх правовідносинах. Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. Тобто суди не дослідили, який статус мав ОСОБА_1 на час придбання майданчика в 2013 році та здійснення самочинного будівництва.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

23 лютого 2021 року справа № 159/5180/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 26 вересня 2012 року між ТДВ «Ковельагроспецпостач» як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу (нотаріально не посвідчений), за умовами якого продавець передав у власність покупця майданчик з твердим покриттям за адресою: АДРЕСА_1 , площею 2 600,00 кв. м для здійснення підприємницької діяльності.

Земельна ділянка під зазначеним майданчиком належить до земель комунальної власності та на підставі договору оренди від 28 листопада 2017 року, укладеного між Дубівською сільською радою і ТДВ «Ковельагроспецпостач», передана в користування зазначеного товариства.

З 09 червня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець (серед видів діяльності - лісопильне та стругальне виробництво, виробництво меблів тощо).

20 грудня 2017 року між ТДВ «Ковельагроспецпостач» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір суборенди, за умовами якого в суборенду підприємця ОСОБА_1 передано земельну ділянку площею 0,2615 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Рішенням Дубівської сільської ради від 01 березня 2018 року № 29/20-5 «Про розроблення детального плану території земельної ділянки» розглянуто заяву ОСОБА_1 про виготовлення детального плану території земельної ділянки та вирішено за рахунок коштів замовника виготовити детальний план території земельної ділянки площею 0,2615 га на АДРЕСА_1 , яка перебуває в суборенді, для будівництва будівель та споруд деревообробного виробництва.

Рішенням Дубівської сільської ради від 05 березня 2019 року № 40/13-8.1 затверджено детальний план території для розміщення будівель та споруд деревообробного виробництва на АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Європейської конвенції з прав людини. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

На зазначене неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц (провадження № 14-39цс18) та від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19) зазначила, що належна юрисдикція справи зі спору щодо здійснення цивільних прав на земельну ділянку фізичною особою, яка має статус фізичної особи - підприємця, визначається за суб`єктним критерієм відповідно до обраного нею статусу, в якому вона бере участь в цивільних правовідносинах. Наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту її державної реєстрації як фізичної особи - підприємця вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття в оренду чи у власність земельної ділянки. Для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення нею як фізичною особою - підприємцем на цій земельній ділянці діяльності, спрямованої на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Таких самих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду і у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження 14-77цс18), від 27 червня 2018 року у справі № 749/230/15-ц (провадження 14-214цс18) та від 17 жовтня 2018 року у справі № 922/2972/17 (провадження № 12-194гс18).

Позов у цій справі спрямований на знесення самочинного будівництва, здійсненого, на думку позивача, відповідачем у 2013-2014 роках як фізичною особою на придбаному за договором купівлі-продажу від 26 вересня 2012 року майданчику з твердим покриттям. При цьому суди встановили, 09 червня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець. Водночас у 2018 році ОСОБА_1 саме як фізична особа здійснив дії, спрямовані на затвердження детального плану території для розміщення будівель і споруд деревообробного виробництва.

Разом з цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 904/4713/18 (провадження 12-63гс19) зазначила, що правильними є висновки судів попередніх інстанцій про закриття провадження у цій справі, оскільки власником нежитлового приміщення є відповідач як фізична особа, а докази здійснення ним будівництва як підприємцем та використання земельної ділянки у господарській діяльності відсутні й такі обставини суди не встановили. Отже, спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки касаційна скарга містить доводи щодо порушення судами правил предметної юрисдикції, випадків, за яких справа не підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, передбачених частиною шостою статті 403 ЦПК України, не встановлено.

При цьому ТДВ «Ковельагроспецпостач» обґрунтовувало свою касаційну скаргу тим, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а колегія суддів не встановила, що Велика Палата Верховного Суду викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах (придбання фізичною особою майданчика для здійснення підприємницької діяльності та спорудження на ньому нерухомого майна, а в подальшому набуття нею статусу фізичної особи - підприємця; водночас відповідач як фізична особа здійснив дії спрямовані на отримання земельної ділянки під спорудженими об`єктами нерухомості, які позивач вважає самочинним будівництвом).

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати справу № 159/5180/20 за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Ковельагроспецпостач» до ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун