Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5955/20 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 63 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/5955/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 листопада 1998 року, вона та її мати ОСОБА_3 набули право власності на 11/20 частин квартири АДРЕСА_1 . У подальшому, 14 листопада 2006 року, вона придбала 9/20 частин вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу.

Також вказує, що з 21 січня 2006 року до 29 серпня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 у добровільному порядку виселився із вказаної квартири, обрав інше постійне місце проживання, проте відмовляється знятися з реєстраційного обліку за даною адресою.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначив, що 9/20 ід. частин вказаної квартири були придбані за час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , за спільні кошти подружжя. Таким чином, він є співвласником цього нерухомого майна та про порушення свого права йому стало відомо 18 січня 2021 року, після відкриття провадження у даній справі.

З огляду на вищезазначене, просив поділити спірну квартиру, яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділивши йому у власність 9/40 часток цього житла та визнати за ним право власності на вказану частку спірної квартири.

Також просив виділити позивачці 9/40 часток цієї квартири та визнати за нею право власності на вказану частку квартири.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2021 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги задоволено.

Поділено 9/20 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1 , як спільне сумісне майно сторін.

Виділено у власність ОСОБА_2 9/40 ідеальних частин вказаної квартири та визнано за ним право власності на 9/40 ідеальних частин спірної квартири.

Виділено у власність ОСОБА_1 9/40 ідеальних частин вказаного житлового приміщення та визнано за нею право власності на 9/40 ідеальних частин цього нерухомого майна.

Припинено право спільної сумісної власності сторін на квартиру АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Зокрема, зазначає, що суд залишив поза увагою її заяву про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 , оскільки з дня укладення договору купівлі-продажу частини спірної квартири, а саме з 14 листопада 2006 року, він мав можливість дізнатися про порушення свого права.

Протягом тривалого часу він не цікавився вказаним житловим приміщенням, втратив до нього інтерес та обрав інше місце проживання.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та пояснила, що 9/20 частин спірної квартири були придбані за кредитні кошти, які були повністю сплачені матір`ю позивачки. Вказана обставина підтверджується довідкою банку. ОСОБА_2 та його представник не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2006 року.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2013 року шлюб між ними розірвано.

14 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого остання набула у власність 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 .

У пункті 3 вказаного договору зазначено, що за погодженням сторін продаж 9/20 часток цієї квартири здійснено за 5773 грн., які продавець особисто одержав повністю від покупця до підписання цього договору, та своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за проданий об`єкт нерухомого майна, та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру до покупця.

Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на ту обставину, що спірне майно придбане за кредитні кошти, які у подальшому були сплачені її матір`ю ОСОБА_3 .

На обґрунтування даної обставини суду надано кредитний договір №014/1841/74/98989, укладений 17 листопада 2006 року між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_2 , відповідно до якого останньому надано кредитні кошти у розмірі 32000 грн., строком до 16 листопада 2021 року, зі сплатою 19,0% річних. Кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі ( п.2.1 договору).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором 21 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

Окрім того, 17 листопада 2006 року між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладені окремі договори поруки.

В судовому засіданні також досліджувалась довідка, видана ПАТ Райффайзен Банк Аваль 15 березня 2021 року, яка містить інформацію про сплату ОСОБА_3 заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 32491 грн. 73 коп.

Згідно з частиною 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею , ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( начання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної смісної власності подружжя.

Частинами 1 та 3 статті 61 СК України також визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною 1 статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У частині 1 статті 69 СК України закріплене правило про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина 1 статті 70 СК України).

Аналіз змісту статті 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.

Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин,необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що 9/20 частин вказаної квартири набуто сторонами в період шлюбу, презумпцію спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростовано, відтак спірне майно підлягає поділу між ними у рівних частках.

Зміст договору купівлі-продажу 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 , свідчить про те, що зазначене нерухоме майно придбане за 5773 грн., які були сплачені продавцю повністю до підписання цього договору. Вказаний договір є чинним та не оспорений у встановленому законом порядку.

Кредитний договір, на який посилається ОСОБА_1 , був укладений після набуття права власності на спірну частину квартири. Доказів того, що отримані за цим договором кошти були витрачені на купівлю цього нерухомого майна, суду не надано.

Не заслуговують на увагу й посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що ОСОБА_3 сплатила ПАТ Райффайзен Банк Аваль борг за вказаним кредитним договором у розмірі 32491 грн., оскільки виконання нею зобов`язань за договором поруки не змінює правовий режим спільної сумісної власності сторін на спірне майно та не свідчить про те, що 9/20 частин вказаної квартири є особистою власністю ОСОБА_1 . Частиною 2 статті 75 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з частиною 1 статті 261 СК України початком перебігу строку позовної давності є день, коли особа довідалася або повинна була ( могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини- сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Отже, початком перебігу позовної давності у справах щодо поділу майна є день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. При цьому, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу ( припинення фактичних шлюбни відносин), за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим із подружжя, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року у справі №203/304/17.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 до пред`явлення даного позову заперечувала право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно, відтак суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання ОСОБА_1 на пропуск строку позовної давності за зустрічними вимогами.

Таким чином, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: