Дата документу 18.01.2021
Справа № 334/4443/20
Провадження № 2/334/646/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Ісакова Д.О.,

за участю секретаря - Бараш Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» до ОСОБА_1 , третя особа: Міністерство юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» звернулось до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави у розмірі 5066,06 грн., з урахування індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 231,71 грн. а також трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 215,03 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що у липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя із позовною заявою до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.12.2018 року по справі № 334/4909/18 позов ОСОБА_1 задоволено, а саме стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 25979,80 грн.

На виконання рішення суду, 06.03.2019 року Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України платіжним дорученням № 2430 від 01.03.2019 року стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 25979,80 грн.

Вказане стягнення, за рішенням суду проведено Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у розмірі більшому, ніж належить, адже воно здійснено без віднімання (утримання, зменшення) податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% і військового збору на загальну суму 5066,06 грн.

В результаті примусового стягнення грошових коштів, проведеного органом державної виконавчої служби без будь-якої участі ПАТ «Запоріжжяобленерго», відповідач без достатньої правової підстави отримала зайві грошові кошти у вигляді належних до утримання ПАТ «Запоріжжяобленерго» для перерахування до бюджету податків і зборів у загальній сумі переплати - 5066,06 грн. Наявність вказаної переплати також підтверджується бухгалтерською довідкою ПАТ «Запоріжжяобленерго».

23.01.2020 року за № 010-010/944 від 20.01.2020 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» направило на адресу відповідача вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 5066,06 грн. Станом на дату подання даної позовної заяви відповідач залишив направлену вимогу без відповіді, а безпідставно отримані (набуті) кошти не повернув.

Позивач вважає, що відповідач зобов`язана сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 231,71 грн., а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 215,03 грн., виходячи з періоду прострочення з 07.03.2019 по 04.08.2020 року, про що надав розрахунок.

З урахуванням викладеного, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 5066,06 грн., набуті без достатньої правової підстави, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 231,71 грн., а також трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 215,03 грн., судові витрати у розмірі 2102,00 грн.

Ухвалою суду від 11.08.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін.

02.09.2020 року від Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), яке діє в інтересах третьої особи надійшли пояснення, відповідно до яких просив розглянути справи за відсутності представника третьої особи, з урахуванням наданих пояснень.

14.09.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просить відмовити у задоволенні позову, вказує, що позов безпідставний та необґрунтований. На виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2018 року на її користь було стягнуто 25979,80 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а тому позивач необґрунтовано вказує, що ці кошти набуті без достатньої правової підстави.

21.09.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відзив не відповідає вимогам ЦПК України в зв`язку з відсутністю в ньому жодних обґрунтованих та нормативно підтверджених заперечень щодо позовних вимог викладених позивачем.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

18.01.2020 року від відповідача надійшли пояснення у справі та заява про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, враховуючи її побоювання за своє здоров`я через коронавірус, суд постановив залишити його без задоволення, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.210 ЦПК України щодо строків розгляду справи. Окрім того, нез`явлення у судове засідання відповідача, враховуючи доведення її позиції безпосередньо із відзиву на позов скаргу та не використання останнім можливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ч.4 ст.212 ЦПК України, а також достатність матеріалів справи необхідних для її судового розгляду, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали цивільної справи та надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 334/4909/18 від 13.12.2018 року стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25979,80 грн. У вказаному рішенні не зазначено, що ця сума підлягає стягненню з відрахуванням зборів та обов`язкових платежів.

Згідно платіжного доручення № 2430 від 01.03.2019 року на виконання виконавчого листа № 334/4909/18 від 12.02.2019 року з ПАТ «Запоріжжяобленерго» перераховано ОСОБА_1 кошти у розмірі 25979,80 грн. Тобто, стягнута сума, яка вказана у рішенні суду.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частин першої та п`ятої, статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/4909/18 від 13.12.2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Запоріжжяобленерго» задоволено. Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25979,80 грн.

Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України").

ОСОБА_1 набула кошти у розмірі 25979,80 грн. на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, не є скасованим у відповідному порядку та виконане в примусовому порядку виконавчою службою, тому відсутні підстави вважати частину цих коштів у розмір 5066,06 грн. набутими без достатньої правової підстави.

Доводи представника позивача з приводу не зазначення у рішення суду необхідності стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням зборів та обов`язкових платежів є слушними, однак не впливають на вірні висновки суду першої інстанції, і можуть бути підставою для оскарження зазначеного рішення до суду вищої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

В даному випадку ОСОБА_1 набула кошти у розмірі 25979,80 грн. на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, не скасоване, а тому підстав вважати ці кошти безпідставно набутими у суду не має. Доводи позивача про необхідність сплатити із вказаної суми податки та збори, не можуть бути враховані цим судом, оскільки це було предметом розгляду в суді по справі № 334/4909/18, яка розглядалась в Ленінському районному суді м. Запоріжжя. У випадку незгоди із рішенням суду ПАТ «Запоріжжяобленерго» як відповідач по справі мав право оскаржити вказане рішення.

З урахуванням наведено позов є необґрунтованим, безпідставним та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями: 10, 11, 60, 76-81, 265, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ісаков Д.О.