Номер провадження: 22-ц/813/7253/21
Номер справи місцевого суду: 523/3918/21
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Дробінову Інгу Валеріївну на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10.03.2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

-обмежити ОСОБА_2 спілкування з постраждалою дитиною - ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ;

-заборонити ОСОБА_2 наближатися на 1000 метрів до місця проживання (перебування), навчання сина та роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 і ОСОБА_4 ;

-заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 і малолітнього ОСОБА_4 , оскільки вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними;

-заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 чи малолітньою дитиною ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Свої вимоги заявниця обґрунтувала тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.02.2014 року. За період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До кінця червня 2020 року сторони проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначає заявниця, за останні роки спільного життя ОСОБА_2 став систематично проявляти домашнє насильство по відношенню до заявниці та їх спільного малолітнього сина, що проявляється у словесних образах, погрозах життю та здоров`ю заявниці, приниженнях її гідності у присутності малолітнього сина, переслідуваннях і постійних залякуваннях, неконтрольованих приступах агресії та неприпустимих криках ненормативної лексики до заявниці у присутності дитини, що супроводжуються істериками та плачем дитини, на які батько категорично не зважає.

30.06.2020 року ОСОБА_1 зібрала речі і разом з малолітнім сином покинула спільне місце проживання, однак, ОСОБА_2 вистежив нове місце знаходження заявниці та знов став погрожувати.

Заявницею подано позов до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.03.2021 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису було залишено без задоволення.

Рішення обгрунтовано тим, що заявником належним чином не доведено наявності передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» правових підстав для застосування щодо ОСОБА_2 обмежувального припису, тому заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням 17 березня 2021 року представником ОСОБА_1 адвокатом Дробіновою Інгою Валеріївною було подано апеляційну скаргу на вказане рішення, де із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ставиться питання про його скасування з подальшим ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт, посилається на те, що судом першої інстанції всупереч положенням ст. 89 ЦПК України не було досліджено та надано оцінку доказам вчинення домашнього насильства, а саме записаним на компакт-диску аудіозаписам образ та погроз ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції було допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що виражається в ігноруванні доказів, що підтверджують вчинення психологічного насильства.

Також судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, а саме ст. 5,8,9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 201 ЦК України.

Апелянт наголошує на тому, що судом не було взято до уваги, що заінтересованою особою не було надано належних та допустимих доказів, які б спростували факт заподіяння домашнього насильства чоловіком заявниці.

Також позбавлено права на ефективний судовий захист.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду в особі судді судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду Князюка О.В. від 29.03.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Дробінову Інгу Валеріївну на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10.03.2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.03.2020 року вказану цивільну справу було признячено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 27.02.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 (а.с.28). Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила своє прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

За період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 (а.с.29).

22.09.2020 р. заявниця ОСОБА_1 зверталася з заявою до Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області щодо неправомірних дій з боку її чоловіка.

Згідно довідки Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області про розгляд заяви від 20.10.2020 р. вбачається те, що ОСОБА_1 звернулася до поліції з заявою щодо неправомірних дій з боку її чоловіка, який погрожував їй фізичною розправою, кричав та здійснював фізичний вплив на неї. Однак, встановити місце знаходження ОСОБА_2 не надалось можливо (а.с.11).

Згідно довідки Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області про розгляд заяви від 20.10.2020р. № 48/9652 встановлено те, що заяву ОСОБА_1 було розглянуто, ознак кримінального правопорушення не встановлено (а.с.12).

В матеріалах справи міститься довідка Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 29.09.2020 р. з якої встановлено те, що ОСОБА_1 зверталася з заявою до Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області щодо прийняття мір до її чоловіка ОСОБА_2 . Працівниками Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області було розглянута заява та проведена профілактична бесіда з ОСОБА_2 (а.с.16).

З довідки Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 20.11.2020 р. встановлено те, що 20.11.2020р. надійшло повідомлення до оператора «102» про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , вчиняється домашнє насильство. В ході розгляду матеріалів було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в м. Білгород-Дністровськ, проте її сусідка повідомила по телефону, що її чоловік ОСОБА_2 перебуває за адресою: АДРЕСА_2 біля парадної в своєму автомобілі на протязі тривалого часу. Працівниками поліції було опитано ОСОБА_2 , який пояснив, що він є законним чоловіком ОСОБА_1 , знаходиться за даним місцем для зустрічі з дитиною, оскільки дружина не дозволяє зустрічатися їм, та те, що він є повноцінним батьком для дитини та має рівнозначні права. (а.с.17).

Згідно довідки Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 30.09.2020р. встановлено, що здійснено розгляд звернення від 16.09.2020 р. Працівниками Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області була проведена профілактична бесіда з ОСОБА_2 (а.с.18).

11.12.2020р. заявниця ОСОБА_1 зверталася з заявою до Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області щодо переслідування ОСОБА_8 .

Згідно довідки Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області №17648 від 11.12.2020 р. встановлено, що вищевказану заяву ОСОБА_1 було розглянуто. В ході роботи, було встановлено місцезнаходження ОСОБА_8 , який пояснив, що не переслідує її, а лише хоче побачитися з дитиною. (а.с.15).

З матеріалів справи вбачається про те, що заявниця ОСОБА_1 зверталася до Обласного центру медико-соціологічної реабілітації жертв насильства у сім`ї та скаржилась на поведінку чоловіка, що підтверджується Довідкою від 04.02.2021 року (а.с.14).

Також, в матеріалах справи міститься Консультація дитячого психолога від 05.02.2020 року з якої вбачається, що у дитини з`явилося відчуття підвищеної тривожності в поєднані з агресивними інтонаціями по відношенню до мами. У структурі особистості визначаються тривожні риси (а.с.13).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст. 6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У судовому засіданні було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 та досліджено записані на компакт-диску аудіозаписи образ та погроз ОСОБА_1 .

Щодо надання оцінки вказаним аудіозаписам слід зазначити наступне.

Так, на компакт диску RFD80M-80592 (а.с. 31) наявні три аудіозаписа - «01» - 2хв. 11 секунд; «02» - 1 хвилина 01 секунда; «03» - 4 хвилини 47 секунд, вміст яких свідчить про наявність конфлікнтої ситуації між подружжям та ознаки здійснення психологічного тиску на ОСОБА_1 .

Разом з тим, з урахуванням заперечень представника заінтересованої особи ОСОБА_9 наданих у судовому засіданні та з огляду на неможливість визначити час та обставини, за яких було створено відповідний аудіозапис, відсутність відеозапису зафіксованих обставин, що однозначено б ідентифікувало належнисть голосів на відтвореному аудіозапису заявнику та заінтересованій особі, колегія суддів відхиляє доводи представника апелянта щодо доведеності заявлених вимог.

Матеріали справи, а також обставини, встановлені у судовому засіданні, свідчать про те, що між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_9 склалися неприязні стосунки, часто виникають конфліктні ситуації з різних підстав, отож не є підтвердженням одночасно вчинення заінтересованою особою домашнього насильства стосовно дитини.

Як об`єктивно встановлено судом першої інстанції, беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявник до суду не надала. Хоча у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт неприязних стосунків, небажання зустрічей, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

Матеріали справи також не містять доказів того, що існують ризики настання тяжких або особливо тяжких наслідків домашнього насильства.

Колегія суддів вважає, що між сторонами по справі, як колишнім подружжям, існує конфлікт стосовно виховання та спілкування з малолітньою дититною, що не може розцінюватись як прояв насильства в сім`ї.

Як вже зазначалось, суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що остання вчинила щодо заявника домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що докази наявні в матеріалах справи є достатніми для задоволення вимог заяви не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Не знайшли свого підтвердження й ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, дав їм належну правову оцінку, вірно встановив характер правовідносин, що склались між сторонами та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції, який, в свою чергу, дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Дробінову Інгу Валеріївну - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10.03.2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.04.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

А. П. Заїкін