№ 207/1074/18
№ 2/207/390/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Юрченко І.М.

при секретарі: Сівачук А.А.

за участі

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В

Звертаючись до суду, позивачка в обґрунтування уточнених позовних вимог зазначила, що вона в 2006 році познайомилась з відповідачем по справі - ОСОБА_4 і вони почали проживати разом за адресою: АДРЕСА_1 . З 02 листопада 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

В перші роки спільного життя вони вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. За цей час вони здійснили дорого вартісний ремонт квартири, в якій мешкали, придбали кухонні меблі на замовлення, побутову техніку, прилади, човен, автомобіль та гараж. Вказаний ремонт та речі, здебільшого, купували за її рахунок, бо саме вона, працюючи на будівництві за кордоном мала більшу заробітну плату ніж відповідач, який на той час був підприємцем і не мав великих доходів від своєї діяльності.

Проте, на протязі останніх років сімейно-шлюбні відносини між ними поступово погіршилися, Відповідач, після сварки не допускає її до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вони разом мешкали, не бажає в добровільному порядку поділити майно набуте подружжям за час сімейно-шлюбних відносин. Тому на даний час виник спір про поділ набутого ними майна.

За час шлюбу, а саме з 2006 року, позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано:

-електричний водонагрівач «Гореніє», вартістю-4 000 грн.,

-мебель кухонна зроблена на замовлення, вартістю - 15 000 грн.,

-духова шафа (піч) електрична «Пірамида», вартістю - 5 000 грн.,

-газова варильна поверхня «Піраміда», вартістю - 5 000 грн.,

-витяжка кухонна «Піраміда», вартістю - 3 000 грн.,

-кухонний комбайн «Зелмер», вартістю - 4 000 грн.,

-пилосос «Зелмер» (миючий), вартістю - 5 000 грн.,

-матрац, вартістю - 3000 грн.,

-приліжкові тумби, вартістю - 2000 грн.,

-човен резиновий, вартістю - 5000 грн.,

-мотор до човна «Ямаха», вартістю - 10 000 грн.,

-гараж навпроти школи № 20 без номеру, вартістю - 18 000 грн.(800 дол.США).,

-автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, 2148 куб.см., 2007 року випуску, дата державної реєстрації 31.12.2014 р., вартістю 270 848,00 грн.

Всього подружжям було придбано майна на загальну суму 349 848,00 грн.

Також, Позивачем та Відповідачем був зроблений ремонт в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 30 000 грн., замінені вікна в кухні, спальні, вітальні на металопластикові вікна на загальну суму - 10 000 грн.

Таким чином, за час шлюбно-сімейних відносин, саме завдяки більшого грошового і трудового вкладу Позивачки істотно збільшилася вартість квартири відповідача.

Вона не пред`являє вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності квартирм за адресою: АДРЕСА_1 , в якій було зроблено дорого вартісний ремонт та заміна вікон, не пред`являє вимог поділити цю квартиру та виділити їй у власність частку зазначеного нерухомого майна, також не пред`являє вимог про компенсацію вартості ремонту вказаної квартири та замінених вікон, проте просить суд, при поділі спільно нажитого майна з Відповідачем врахувати особистий трудовий та грошовий вклад ОСОБА_3 у розмірі 40 000 грн., що значно збільшило вартість квартири.

За час розгляду справи відповідач встиг продати чи подарувати об`єкт спільного майна, а саме автомобіль марки VOLKSWAGENCADDY, номерний знак НОМЕР_1 . кузов НОМЕР_2 2012 року, про що свідчить довідка видана МВС України РСЦ в Дніпропетровській області ТСЦ №1244 № 31/4-1244-32аз від 08.06.2018р., яка надана представником ОСОБА_4 та в якій вказано, що станом на 07.06.2018 р., за відповідачем транспортні засоби не зареєстровані.

Гроші за спірний автомобіль від відповідача позивачка не отримувала.

Зазначені дії ОСОБА_4 свідчать лише про реальні наміри при поділі спільно нажитого майна подружжя уникнути витребування спірного автомобіля.

Отже, хоча ОСОБА_4 за час судового розгляду справи і передав спірний автомобіль 3-й особі, проте, його вартість повинна враховуватись при поділі майна. Як вже було зазначено вартість автомобіля складає 270 848, 00 грн.

На підставі зазначеного позивачка в останній уточненій позовній заяві просила: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, 2148 куб.см., 2007 року випуску, дата державної реєстрації 31.12.2014р., номерний знак НОМЕР_3 , у розмірі 270 848, 00 грн.

Залишити за ОСОБА_4 :

-електричний водонагрівач «Гореніє»,

-мебель кухонну зроблену на замовлення,

-духову шафу (піч) електрична «Пірамида»,

-газову варильну поверхню «Піраміда»,

-витяжку кухонну «Піраміда»,

-кухонний комбайн «Зелмер»,

-пилосос «Зелмер» (миючий), вартістю - 5 000 грн.,

-матрац, вартістю - 3000 грн.,

-приліжкові тумби, вартістю - 2000 грн.,

-човен резиновий, вартістю - 5000 грн.,

-мотор до човна «Ямаха», вартістю - 10 000 грн.,

-гараж № НОМЕР_4 , який знаходиться навпроти школи № 20, вартістю - 18 000 грн.(800 дол.США).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Поршика М.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнав позовні вимоги ОСОБА_3 та просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування представник відповідача зазначив, що з 02 листопада 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідач заперечує факт, що за час шлюбу за спільні кошти було придбано майно, перелік якого зазначила позивачка.

Що стосується транспортного засобу, згідно з відповіддю ТСЦ № 1244 від 08.06.2018, за ОСОБА_4 транспортні засоби не зареєстровані.

Також, відповідачка не працювала, доходів не отримувала, про матеріальне забезпечення сім`ї не дбала. Подружжя існувало за кошти відповідача.

Крім того, заперечують щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс, оскільки стороною позивача не надано детального опису робіт (послуг) виконаних адвокатом, не надано доказів оплати гонорару.

Від представника позивача ОСОБА_3 адвоката Сафронова О.С. до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_4 та його представник у відзиві на позовну заяву заперечують факт придбання за час шлюбу за спільні кошти подружжям майно, а саме:

-електричний водонагрівач «Гореніє», вартістю-4 000 грн.,

-мебель кухонна зроблена на замовлення, вартістю - 15 000 грн.,

-духова шафа (піч) електрична «Пірамида», вартістю - 5 000 грн.,

-газова варильна поверхня «Піраміда», вартістю - 5 000 грн.,

-витяжка кухонна «Піраміда», вартістю - 3 000 грн.,

-кухонний комбайн «Зелмер», вартістю - 4 000 грн.,

-пилосос «Зелмер» (миючий), вартістю - 5 000 грн.,

-матрац, вартістю - 3000 грн.,

-приліжкові тумби, вартістю - 2000 грн.,

-човен резиновий, вартістю - 5000 грн.,

-мотор до човна «Ямаха», вартістю - 10 000 грн.,

-гараж навпроти школи № 20 без номеру, вартістю - 18 000 грн.(800 дол.США).,

-автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, 2148 куб.см., 2007 року випуску, дата державної реєстрації 31.12.2014 р., вартістю 270 848,00 грн.

Всього подружжям за час шлюбу було придбано майна на загальну суму 349 848,00 грн. Однак, оскільки позивачка та відповідач проживали в квартирі, яка належить ОСОБА_4 на праві власності, всі речі та документи на майно залишились в квартирі чоловіка.

Ствердження ОСОБА_4 про те, що позивачка не працювала, жодних доходів не отримувала, не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, що подружжя існувало лише за кошти відповідача, та саме за його кошти сплачувались комунальні послуги, витрачались кошти на харчування, ліки, відпочинок, одяг є хибними та не відповідають дійсності.

В обґрунтування своїх заперечень відповідачем надано довідку про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії за період з червня 2013р. по січень 2018р. Проте, розмір отриманої пенсії ОСОБА_4 , трохи більший за прожитковий мінімум передбачений для осіб, які втратили працездатність у відповідний період. Так, наприклад, відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2013р.» мінімальний розмір таких відрахувань з червня 2013 р. складає всього 894грн., а отриманий дохід відповідачем в червні 934,23 грн.; відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018р.» мінімальний розмір таких відрахувань у січні 2018р. складає 1762 грн., отриманий дохід відповідачем в січні 2018 р. складає - 2395,80 грн.

На думку позивача фактом придбання відповідачем за свої кошти спірного майна, матеріальне забезпечення своєї сім`ї, витрачання кошти на харчування, ліки, відпочинок, одяг, дороговартісний ремонт може бути підтверджено тільки спеціальними засобами доказування, як того вимагає ч. 2 ст. 78 ЦПК України і не може ґрунтуватись виключно на запереченнях або твердженнях самого відповідача.

Так, відповідно до ст. 1087 ЦК України, розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді.

Однак, відповідач не підтвердив природу існування грошових коштів на придбання вищезазначеного спірного майна за власний кошт. Натомість, позивачка довгий час працювала і працює по сьогоднішній день за кордоном на будівництві, тому її дохід значно перевищував дохід відповідача. Довідка з місця роботи та розміром заробітної плати надається.

При поданні позовної заяви до суду позивачем було надано копію відповіді ТСЦ № 1244 від 01.02.2018 р. № 31/4- 1244-5аз. Згідно наданої інформації за ОСОБА_5 був зареєстрований транспортний засіб MERCEDES-BENZ VITO 109 СDI, 2148 куб.см., 2007 року випуску, дата державної реєстрації 31.12.2014р. Однак, відповідачем надано іншу відповідь ТСЦ № 1244 станом на 08.06.2018р., згідно якої за гр. ОСОБА_4 транспортні засоби не зареєстровані. У відзиві на позов відсутні будь-які пояснення відповідача та його представника де та у кого перебуває спірний автомобіль.

З урахуванням вищевикладеного, є всі ознаки того, що ОСОБА_4 намагається приховати придбане за час шлюбу з позивачкою майно від поділу.

Представник ОСОБА_4 адвокат Поршик М.В. надав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в обґрунтування якого зазначив, що за період шлюбу подружжям було придбано в кредит телевізор LED LG49 LF640V та холодильник INDES1T DF 4181 W за 34809,24 гривень.

Відповідно до абз.3 п.30 Пленуму Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

З 01.06.2013 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 отримував пенсію, з якої сплачував кредит за телевізор і холодильник.

Таким чином вважають, що відповідачка за зустрічним позовом не мала самостійного заробітку та доходу, у зв`язку з чим вважають доцільним визнати право власності на холодильник та телевізор за позивачем.

На підставі зазначеного просить суд визнати за ОСОБА_4 право власності на телевізор LED LG49 LF640V та холодильник INDESIT DF 4181 W.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав та просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно представник ОСОБА_3 адвокат Сафронов О.С. зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 175 ЦПК України «позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи».

Відповідно до цивільного процесуального законодавства, позовна заява повинна містити: п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України - «зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються». Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України - ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна;

п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України - перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Відповідно до ч.5 ст. 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону;

п. 9 ч. З ст. 175 ЦПК України - попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Отже, законодавцем передбачено ряд вимог до складання та подання позовної заяви до суду, виконання яких є обов`язковим, проте, порушення цих вимог означає застосування судом ст. 185 ЦПК України, відповідно до якої суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу постановляє ухвалу про залишення цієї заяви без руху, та у разі не усунення недоліків, така заява повертається позивачеві.

Звертає увагу суду, що 09.10.2018р. в судовому засіданні йому було вручено зустрічну позовну заяву не підписану позивачем та його представником, не додано копії документів, що вказані в додатку зустрічного позову. В зустрічній позовній заяві не вказано ціну позову, не вказано розрахунок суми судових витрат, які поніс позивач за зустрічним позовом. В переліку документів наданих до суду в якості доказів відсутнє посилання на квитанцію про сплату судового збору. Також, в зустрічному позові відсутні відомості про звернення ОСОБА_4 , або ж його представником до суду з клопотанням про відстрочку, розстрочку судового збору. Таким чином, можна стверджувати, що позивач за зустрічним позовом взагалі не сплачував судовий збір.

Крім того, відповідно до ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Згідно ст. 194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 193 ШІК України, ухвалою суду повертається заявнику.

ОСОБА_4 та його представник ще в червні 2018р. підготували і подали до суду відзив на позовну заяву не скориставшись при цьому своїм правом на подання зустрічного позову.

Таким чином, зустрічний позов ОСОБА_4 , отриманий ним 09.10.2018р. в судовому засіданні, за правилами встановленими ч. 3 ст. 194 ЦПК України, підлягає поверненню заявнику.

На підставі викладеного просить суд зустрічний позов ОСОБА_4 повернути позивачу та розглядати цивільну справу № 207/1074/18 за наявними матеріалами.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що позивачка ОСОБА_3 є її матір`ю. з 2005 року позивачка знайома з ОСОБА_4 в 2013 році вони офіційно уклали шлюб. ОСОБА_4 ображав ОСОБА_3 , вона від нього пішла, забрала холодильник, телевізор та праску. Зараз ОСОБА_3 проживає з нею.

Її мати ОСОБА_3 з 2000 року по теперішній час працює в РФ, отримує приблизно 1000 доларів США на місяць. ОСОБА_3 давала гроші ОСОБА_4 на придбання автомобілю MERCEDES-BENZ VITO, гаражу та інших речей, які зазначені в позовній заяві позивачки.

Свідок ОСОБА_7 . в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 це його теща. Приблизно з 2005 року ОСОБА_3 знайома з ОСОБА_4 , в 2013 році вони офіційно уклали шлюб. ОСОБА_3 офіційно працювала у Москві, а ОСОБА_4 займався підприємницькою діяльністю, торгував на ринку. Майно, яке придбано під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в основному придбали за кошти ОСОБА_3 . Приблизно два роки назад ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинили шлюбні відносини, ОСОБА_3 пішла від ОСОБА_4 , з собою забрала холодильник, телевізор та праску.

Також, під час шлюбу були придбані автомобіль MERCEDES-BENZ VITO, гараж, моторний човен.

Свідок ОСОБА_8 . в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з ОСОБА_3 приблизно 19 років, вони разом працювали в Москві. З ОСОБА_4 . ОСОБА_3 проживала приблизно 10-12 років. Спочатку в цивільному шлюбі, потім офіційно зареєстрували шлюб.

Вона бувала у них в гостях. В квартирі у них зроблений ремонт, наявна була побутова техніка.

Також, їй відомо, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом придбали гараж, човен, мотор, автомобіль MERCEDES-BENZ VITO. За яку ціну все це купувалось, вона не знає.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона знайома і з ОСОБА_4 і з ОСОБА_3 приблизно 30 років. Приблизно у 2005-2006 роках ОСОБА_4 і ОСОБА_3 почали проживати разом в квартирі ОСОБА_4 . В 2013 році вони офіційно уклали шлюб. Перший раз, коли вона відвідувала квартиру ОСОБА_4 , в квартирі практично не було ніякого майна. Під час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в квартиру було придбано все майно, зроблений ремонт, придбана побутова техніка: духова шафа, газова варильна поверхня, витяжка кухонна, холодильник, микрохвильова піч, кухонний комбайн.

Також їй відомо, що спільно ОСОБА_4 і ОСОБА_3 придбали автомобіль MERCEDES-BENZ VITO за 10000 доларів США, а також гараж. Човен на власні очі вона не бачила, але тільки чула про те, що вони купували ще й човен.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що вона разом з ОСОБА_3 на протязі 13 років працювала в Москві. Знає, що ОСОБА_3 почала зустрічатися з ОСОБА_4 з 2004 року, в 2006 році почали разом жити. В гостях у них вона не була, але ОСОБА_3 розповідала, що вони придбали автомобіль, гараж, човен, зробили ремонт в квартирі.

Суд, взявши до уваги позицію сторін, пояснення свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Ніким не заперечується, а отже відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України вважається доведеним той факт, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрований 02.11.2013 року. Дана обставина також підтверджується копією паспорта позивачки ОСОБА_3 (ар.с.8-9).

Також судом встановлено, що 31 грудня 2014 року, тобто в період шлюбу ОСОБА_4 придбано автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, 2007 року випуску, що підтверджується довідкою, наданою територіальним сервісним центром № 1244 МВС України від 01.02.2018 року, в якій зазначено, що згідно бази даних зареєстрованих транспортних засобів за громадянином ОСОБА_4 , зареєстровано транспортний засіб MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, 2148 куб.см., 2007 року випуску, дата державної реєстрації 31.12.2014 р. (а.с. 11).

Відповідно до довідки, виданої Правобережною товарною біржею від 28.02.2018 р., середньо ринкова вартість транспортного засобу MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, 2148 куб.см., 2007 року випуску, дата державної реєстрації 31.12.2014 р., становить 279848,00 грн. (а.с. 10).

Відповідно інформації, наданої територіальним сервісним центром № 1244 МВС України від 21.01.2018 року, згідно бази даних зареєстрованих транспортних засобів, ОСОБА_4 продав транспортний засіб MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, 2148 куб.см., 2007 року випуску, за 30000 грн. 00 коп, договір купівлі-продажу, укладений у суб`єкта господарювання ТОВ «Агенство незалежних експертиз» 5879/18/000132 від 29.05.2018.

Відповідно довідки ТОВ «Модус-строй» м. Москва від 06.07.2018 р., ОСОБА_3 працювала в ТОВ «Модус-строй» на посаді штукатура з 03.12.2007 по 13.11.2013 року з окладом 25000 рублів 00 коп.

Відповідно довідки ТОВ «Манитек» м. Москва від 11.07.2018 р., ОСОБА_3 працювала в ТОВ «Манитек» на посаді штукатура з 01.12.2013 по 31.01.2017 року з окладом 35000 рублів 00 коп. Відповідно довідки про заробітну плату ТОВ «Вертикаль» Московської області від 10.07.2018 р., ОСОБА_3 працювала в ТОВ «Вертикаль» на посаді штукатура з 06.03.2017 року, її заробіток за 2017-2018 рік складає 640000 рублів 00 коп.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У разі відчуження спільного сумісного майна, наприклад машини, без згоди одного з подружжя той з них, що таку згоду не надавав, має право на стягнення з відчужувача грошової компенсації. Саме такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у справі № 537/78/19 від 05.10.2020.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Установивши, що автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, 2148 куб.см., 2007 року випуску, придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Також у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) викладено правові висновки, відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) Верховний суд зазначив, що оскільки вартість майна, що підлягає поділу, визначається з дійсної ринкової вартості майна на час розгляду справи, посилання доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій помилково врахували звіт про оцінку транспортного засобу від 06 грудня 2018 року, є необґрунтованими.

Таким чином у зазначеній вище правовій позиції Верховний суд чітко вказав, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, а не сума, за якою було продано це майно.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки вартості автомобіля у розмірі 135424 (сто тридцять п`ять тисяч чотириста двадцять чотири) грн.00 коп., як половину від ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Що стосується позовних вимог позивачки, в яких вона просить залишити за ОСОБА_4

- електричний водонагрівач «Гореніє»,

-мебель кухонну зроблену на замовлення,

-духову шафу (піч) електрична «Пірамида»,

-газову варильну поверхню «Піраміда»,

-витяжку кухонну «Піраміда»,

-кухонний комбайн «Зелмер»,

-пилосос «Зелмер» (миючий), вартістю - 5 000 грн.,

-матрац, вартістю - 3000 грн.,

-приліжкові тумби, вартістю - 2000 грн.,

-човен резиновий, вартістю - 5000 грн.,

-мотор до човна «Ямаха», вартістю - 10 000 грн.,

-гараж № НОМЕР_4 , який знаходиться навпроти школи № 20, вартістю - 18 000 грн.(800 дол.США),

то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином предметом доказування у справі про поділ майна подружжя є безпосередньо: 1) обсяг спільно нажитого подружжям майна; 2) джерело і час його придбання, а також наявність такого майна на час припинення спільного ведення господарства.

Позивачка стверджує, що побутова техніка та інше майно придбавалась сторонами під час перебування їх у шлюбі та на підтвердження посилається на покази свідків. Відповідач категорично заперечував проти задоволення позову, вказуючи на безпідставність вимог позивача.

Обставини придбання товару у визначений період та за визначену суму коштів, мають бути підтверджені письмовими доказами, такими як чеки, квитанції, платіжні доручення, гарантійні талони, із зазначенням найменування товару, його вартості, та дати придбання і прізвища особи, яка здійснила придбання відповідного товару.

Враховуючи, що відповідач заперечив обставину придбання відповідного товару, позивач зобов`язана довести свої твердження в суді належними та допустимими доказами.

Разом з тим, позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, при цьому посилання на показання свідків, надані в судовому засіданні суд оцінює критично, оскільки такі показання не є належним доказом.

Так з показань свідків вбачається, що сторони під час шлюбу проживали в квартирі відповідача. При цьому свідки зазначали, що сторонами придбавались меблі та побутова техніка, разом з цим конкретний перелік придбаних речей та їх вартість свідки зазначити не змогли, як не змогли повідомити суду ні часу та місця придбання відповідних предметів побуту, ні вартості їх на момент придбання, про наявність таких речей їм відомо оскільки вони були вдома у позивачки, та остання повідомляла їм що саме вони купили відповідні речі, жодного разу безпосередніми свідками придбання відповідних речей ці особи не були.

Таким чином, суд оцінює показання свідків, у комплексі з іншими доказами дослідженими судом, як такі, що не підтверджують обставин, на які позивачка посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Отже суд вважає, що позивачка не довела того факту, що за час перебування у шлюбі нею чи то відповідачем було придбано майно, згідно наведеного у змінених позовних вимогах переліку, також не доведено як факту наявності такого майна на момент припинення спільного життя подружжя, так і не доведено його вартості. Так же само позивачкою залишилися недоведеними обставини, пов`язані з джерелом та часом придбання такого майна, а також чи дійсно вказане майно купувалось в інтересах сім`ї, а тому суд вважає, що в цій частині позов не підлягає до задоволення.

Таким чином, суд прийшов до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивачки за первісним позовом шляхом стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частки вартості автомобіля у розмірі 135424 (сто тридцять п`ять тисяч чотириста двадцять чотири) грн.00 коп., як половину від ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд бере до уваги вищезазначені у цьому рішенні посилання на норми права та позиції Верховного Суду щодо презумпції права спільної сумісної власності подружжя.

При вирішенні зустрічних позовних вимог суд застосовує норми права з урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц щодо презумпції спільності майна подружжя, а саме: «За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, суд дійшов висновку про відмову в позові ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на телевізор LED LG49 LF640V та холодильник INDESIT DF 4181 W. Посилання ОСОБА_4 на те, що він сплачував кредит за телевізор та холодильник зі своєї пенсії, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, оскільки відповідно до ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Крім того, в своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 просить визнати вказані речі його приватною власністю, та не просить визнати їх спільною сумісною власністю та поділити, а відповідно до вимог статті 13 ЦПК України суд вирішує спір у межах доводів та вимог позовної заяви, оскільки не має права виходити за її межі.

З огляду на викладене, позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню.. В задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем і адвокатом Сафроновим О.С. був укладений договір про надання правової допомоги № 3 від 25.01.2018 року та додаткову угоду №1 до вказаного договору. В позовній заяві позивач окрім іншого просить також стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, однак позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а також в порушення ч.2, ч.3 ст. 137 ЦПК України не надано детального опису робіт, виконаних адвокатом. Оригінали документів на підтвердження оплати правової допомоги суду не надані. Зазначений договір про надання правової допомоги № 3 від 25.01.2018 року не можна ідентифікувати, адже в ньому не визначено у якій саме справі надавалась правова допомога, документів, які б підтверджували оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового ордеру, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки) суду не надані. ВС наголошує, що докази які стосуються розміру судових витрат подаються у суворо визначені кодексом строки: до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (ВС/КГС у справі №912/354/20 від 03.03.2021). Отже у стягненні витрат на правничу допомогу позивачу слід відмовити.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 223, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_5 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_6 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, 2148 куб.см., 2007 року випуску, дата державної реєстрації 31.12.2014р., номерний знак НОМЕР_3 , який був спільною сумісною власністю подружжя, у розмірі 135424 (сто тридцять п`ять тисяч чотириста двадцять чотири) грн.00 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1354 грн. 25 коп.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2021 року

Суддя І.М. Юрченко