ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3797/21 Справа № 201/187/21 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Деркач Н.М.,

суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Кравченка Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіна Мар`яна Олександрівна про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіна М.О. про визнання правочину недійсним.

Позивачем також до суду подано заяву про забезпечення позову, у якій позивач просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та встановлення заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій (у тому числі реєстрації відчуження) щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлове приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв.м у житловому будинку літ А-10 за адресою: АДРЕСА_2 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 - у загальному користуванні ганок).

В обґрунтування заяви посилався на те, що предметом позову є визнання недійсним фіктивного правочину - договору дарування № 456 від 14.06.2018р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Біндюгіною М.О., вищевказаного нежитлового приміщення, як такого, що спрямований на уникнення виконання зобов`язань перед позивачем, як кредитором дарувальника (фраудаторний правочин). Вважав, що відповідачка ОСОБА_3 з метою уникнення звернення стягнення на належне їй майно за позовом ОСОБА_2 у справі № 187/998/16-ц наступного дня після залучення її до справи в якості співвідповідача подарувала своє нерухоме майно матері ОСОБА_1 . Зазначає, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду по справі, що дає підстави для забезпечення позову.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіна М.О.) про визнання правочину недійсним, задоволено.

Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та встановлено заборону вчинення будь-яких реєстраційних дій (у тому числі реєстрації відчуження) щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлового приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв.м у житловому будинку літ А-10 за адресою: АДРЕСА_2 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 - у загальному користуванні ганок).

Не погодившись з ухвалою суду, відповідачка ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського МНО Біндюгіна М.О.) про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позову вказував, що 03.09.2015р. позивач позичив ОСОБА_4 382464,00 доларів США, що оформлено розпискою від 03.09.2015р. Дружина позичальника - ОСОБА_3 на зворотному боці розписки надала письмову згоду чоловіку на отримання позики та на передачу в заставу всього спільного рухомого та нерухомого майна подружжя у якості забезпечення виконання зобов`язання з повернення позики.

Оскільки позику своєчасно повернуто не було, позивач у жовтні 2016 року звернувся до Петриківського районного суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018р. по справі № 187/998/16-ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2020р. та постановою Верховного Суду від 05.10.2020р., позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 576 641,31 доларів США.

Верховний Суд, при розгляді справи, дійшов висновку про обґрунтованість солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 суми позики та інших нарахувань.

У процесі розгляду справи, ухвалою суду від 13.06.2018р. до участі у справі залучено дружину позичальника ОСОБА_3 в якості співвідповідача, а рішенням у справі її визнано солідарним боржником і стягнуто заборгованість за договором позики солідарно з позичальника ОСОБА_4 і його дружини ОСОБА_3 .

Крім того, ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року було накладено арешт на нежитлове приміщення, що належить ОСОБА_3 , вартістю 1 500 406 грн, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно, технічний опис майна: в житловому будинку літ. А-10 нежитлове приміщення АДРЕСА_2, загальною площею: 443,30 кв. м., однак ухвала не була виконана у зв`язку зі зміною власника вищевказаного майна (державний реєстратор КП Куманівецької сільської ради «Вектор» Гавришенко В. О. відмовив у державній реєстрації обтяження арешту).

Як вбачається з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, наступного дня після винесення ухвали про залучення ОСОБА_3 до участі у справі у якості співвідповідача, а саме, 14.06.2018р., нею укладений договір дарування № 456, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Біндюгіною М.О., належного їй на праві власності об`єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення, реєстраційний номер 101, загальною площею 443,3 кв.м у житловому будинку літ А-10 за адресою: АДРЕСА_2 (цокольний поверх 1-3, 1 поверх 4-42 І-ІІ, а4 - у загальному користуванні ганок) на користь матері ОСОБА_1 .

У своєму позові про визнання правочину недійсним, у справі, що розглядається, ОСОБА_2 посилається на те, що відповідачка ОСОБА_3 дала згоду у розписці на передачу всього належного їй майна у заставу в якості забезпечення повернення позики, однак, достовірно знаючи про розгляд судом справи про стягнення боргу (адже ще в травні 2017 року подавала апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження), здійснила відчуження нерухомого майна з метою уникнення відповідальності за правочином (учинила фраудаторний правочин).

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд првильно виходив з того, що між сторонами виник спір з приводу визнання договору дарування нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , недійсним, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, враховуючи розумність, співмірність, обґрунтованість і обсяг вимог позивача з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, вірно вважав, що найбільш доцільним буде забезпечення позовних вимог шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та встановлення заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій (у тому числі реєстрації відчуження) щодо об`єкту нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам, їх невжиття може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача, а відтак не вжиття заходів забезпечення позову порушить право позивача на судовий захист. Обраний спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, адекватним та не порушує права інших осіб.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України, cуд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові, а відповідно до позову, позивач ОСОБА_2 проживає та зареєстрований у Чеській Республіці, однак суд не застосував зустрічне забезпечення чим порушив вимоги закону, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до ухвали судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2021 року у даній справі застосовано зустрічне забезпечення позову шляхом внесення позивачем ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч 00 коп.) протягом п`яти днів з дня постановлення цієї ухвали.

Відповідно до наданих адвокатом ОСОБА_2 - Орловою О.А. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, копій квитанцій, ОСОБА_2 04 березня 2021 року вніс на депозитний рахунок суду 15 000,00 грн. в якості зустрічного забезпечення позову у даній справі.

Посилання апеляційної скарги на те, що при постановленні ухвали, суд першої інстанції порушив вимоги закону є безпідставними, оскільки застосований судом першої інстанції спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" №9 від 22.12.2006 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірне нерухоме майно до його дарування скаржниці, було в особистій приватній власності ОСОБА_3 , не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оскільки рішеннями судів трьох інстанції у справі про стягнення заборгованості за договором позики на користь ОСОБА_2 стягнуто суму заборгованості солідарно з ОСОБА_4 та з ОСОБА_3 , тобто будучи відповідачем у справі, у разі невиконання добровільно рішень судів, ОСОБА_3 буде відповідати усім своїм майном, як спільним з чоловіком, так і особистим.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскаржувана ухвала порушує її права на отримання прибутку від здачі приміщення в оренду, що є її доходом для життя, є необґрунтованими, оскільки обраний судом першої інстанції спосіб забезпечення позову, а саме заборона вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборона вчинення будь-яких реєстраційних дій, у тому числі реєстрації відчуження, ніяким чином не порушує прав ОСОБА_1 на отримання прибутку від здачі приміщення в оренду, не забороняє їй здійснювати підприємницьку діяльність та здавати приміщення в оренду.

Крім того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 не планує відчужувати спірне приміщення, а тому оскаржувана ухвала не впливає будь-яким чином на реалізацію її прав щодо цього приміщення.

Також доводи апеляційної скарги зводяться до висловлення думки щодо відсутності обґрунтування позову ОСОБА_2 по суті, а тому не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у даній справі судом розглядається питання забезпечення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду про наявність правових підстав для забезпечення позову.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2021 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко