Житомирський апеляційний суд
Справа №285/256/20 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №285/256/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у м.Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» (надалі ТзОВ Агрофірма «Маяк»). Просив: визнати незаконними та скасувати накази ТзОВ Агрофірма «Маяк» від 16 грудня 2019 року №№48,99-к про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк», зобов`язавши відповідача внести відповідні записи до його трудової книжки; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свою позовну заяву обґрунтовував тим, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 07 листопада 2019 року, яке набрало законної сили, його поновлено на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва ТзОВ Агрофірма "Маяк" та зобов`язано роботодавця внести відповідні зміни до його трудової книжки. При цьому рішення суду в частині поновлення його на посаді допущено до негайного виконання. У зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю з 08 по 21 листопада 2019 року на роботу з місця свого проживання (м. Новоград-Волинський Житомирської області) до місця роботи (м.Полонне Хмельницької області) він прибув 22 листопада 2019 року о 08 годині, щоб ознайомитися з наказом про поновлення його роботі за рішенням суду та приступити до виконання обов`язків. Проте, охорона його на територію товариства не пропустила. Разом із тим, його повідомили, що подана апеляційна скарга на рішення суду від 07 листопада 2019 року та не прийняли листок непрацездатності. Після цього він звернувся до державної виконавчої служби у м. Полонне, у якій після телефонного дзвінка до роботодавця його повідомили про згоду керівництва добровільно поновити його на роботі. Він повернувся до товариства. На цей раз його повідомили, що у зв`язку з відсутністю директора наказ про його поновлення на роботі буде виданий іншого дня, коли буде директор, а вже після оформлення наказу про поновлення його на роботі директор вирішить питання з листком непрацездатності. Він повернувся додому в м. Новоград-Волинський, де 22 листопада 2019 року оформив заяву, яку направив роботодавцю. У цій заяві він також просив відповідача направити йому копію наказу про його поновлення на роботі на виконання рішення суду, який йому 22 листопада 2019 року вручено не було з незалежних від нього причин. Після отримання копії наказу про поновлення на роботі він зможе приступити до виконання своїх обов`язків. Лише листом від 25 листопада 2019 року, який він отримав 29 листопада 2019 року, відповідач його повідомив про поновлення на роботі і що йому необхідно ознайомитися з цим наказом під розписку. 05 грудня 2012 року поштою він отримав наказ про поновлення його на роботі. У подальшому 20 грудня 2019 року він отримав рекомендоване поштове відправлення, з якого дізнався, що 16 грудня 2019 року його знову звільнено відповідачем на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за нібито допущені ним без поважних причин прогули 22 та 23 листопада 2019 року. Вважає оскаржені накази про його звільнення незаконними, оскільки відповідачем не дотримано відповідної процедури, а прогулів 22 та 23 листопада 2019 року, в розумінні норм трудового законодавства, він не вчиняв.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги грунтуються на тому, що акт від 06 грудня 2019 року складений у період його тимчасової непрацездатності (знаходився на лікарняному з 25 листопада 2019 року по 06 грудня 2019 року). Його у м. Полонному 06 грудня 2019 року на території відповідача не було під час перебування на лікарняному в м. Новоград-Волинському. Тобто, у акті неправда, що він був присутнім та відмовився надати пояснення (відсутні відеоспостереження, відмітки про отримання ним перепустки на територію товариства, яка знаходиться під охороною тощо). Роботодавець не наділений повноваженнями вимагати пояснення від найманого працівника під час його перебування на лікуванні. Також 22 та 23 листопада 2019 року йому не було відомо про існування наказу від 16 листопада 2019 року №93-К про його поновлення на роботі. Вважає, що станом на 22-23 листопада 2019 року наказу про його поновлення на роботі не існувало. Наказ про поновлення на роботі йому під розписку не вручили. Лише 05 грудня 2019 року він отримав копії наказу про його поновлення на роботі.

Від ТзОВ Агрофірма «Маяк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зокрема наголошує, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі від 16 листопада 2019 року є виключно формальністю для внутрішньої документації, оскільки позивач продовжував працювати на підставі наказу про прийняття на роботу, про який йому було відомо. Неможливість звернення ОСОБА_1 до виконавчої служби не може свідчити про те, що позивачу не було відомо про його поновлення на підставі рішення суду від 07 листопада 2019 року та не є поважними причинами для не прибуття позивача на роботу 22 та 23 листопада 2019 року. Інші доводи ОСОБА_1 про те, що він, начебто, з`являвся 22 листопада 2019 року на роботу та його не пропустили є надуманими. Не наведено жодної норми, яка б зобов`язувала роботодавця видавати наказ про поновлення та повідомляти працівника про нього після скасування судом наказу про звільнення. Навіть, якщо припустити, що наказу від 16 листопада 2019 року не існувало станом на 22 листопада 2019 року, хоча такий наказ був виключно складений для внутрішнього документообігу відповідача саме 16 листопада 2019 року, то це не свідчить про те, що відповідач ухилявся від виконання рішення суду в справі №285/3107/19 та не допускав ОСОБА_1 до роботи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у судовому засіданні позивач пояснив, що 22 листопада 2019 року він прибув на роботу, проте у зв`язку з тим, що у нього не було перепустки його на територію підприємства не пропустили. Разом з тим, доказів на підтвердження даних обставин останній суду не надав. Натомість відповідачем подано до суду акт комісії ТзОВ Агрофірма «Маяк», складений 06 грудня 2019 року, про те, що ОСОБА_1 не з`явився на роботі 22 та 23 листопада 2019 року. При цьому причину неприбуття на робоче місце 23 листопада 2019 року позивач суду не пояснив. Із акта комісії ТзОВ Агрофірма «Маяк», складеного 06 грудня 2019 року, слідує, що головний інженер начальник цеху механізації і МТП в присутності членів комісії: головного бухгалтера та інспектора з кадрів зажадав від ОСОБА_1 , коли він з`явився на роботі 06 грудня 2019 року письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі 22 та 23 листопада 2019 року або надати документи, що підтверджують поважність причин відсутності, але ОСОБА_1 категорично відмовився від надання будь-яких пояснень або документів та покинув територію господарства. Даний акт сумніву у суду не викликав. Отже, оскільки не знайшли свого підтвердження обставини, на які вказує позивач як на підставу своїх вимог, та останні були спростовані представником відповідача поданими відповідними письмовими доказами, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції, оскільки має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 07 листопада 2019 року наказ ТзОВ Агрофірма «Маяк» від 02 серпня 2019 року №56-к про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України визнаний незаконним, ОСОБА_1 поновлений на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва ТзОВ Агрофірма «Маяк», зобов`язано ТзОВ Агрофірма «Маяк» внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1 та стягнутий з роботодавця та користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 36 620,64 грн. (а.с.15-16). Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Наказом генерального директора ТзОВ Агрофірма «Маяк» від 16 грудня 2019 року №48 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » визнано для ОСОБА_1 , тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва ТзОВ Агрофірма «Маяк», робочі дні 22 листопада 2019 року та 23 листопада 2019 року днями прогулів без поважних причин (а.с.7). Разом із тим, наказано за грубе порушення трудової дисципліни застосувати до ОСОБА_1 згідно з п.2 ст.147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин) та підготувати наказ про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). Датою звільнення та останнім днем роботи ОСОБА_1 вважати 16 грудня 2019 року. Підстави: доповідна записка ОСОБА_2 та акт від 06 грудня 2019 року. Також у вступній частині наказу зазначено, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважних причин 22 та 23 листопада 2019 року, про причини відсутності на роботі пояснити відмовився, жодних документів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі не пред`явив, надати письмові пояснення причин відсутності на роботі 22 та 23 листопада 2019 року відмовився.

Наказом генерального директора ТзОВ Агрофірма «Маяк» від 16 грудня 2019 року №99-К «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул» ОСОБА_1 машиніст сільськогосподарського виробництва ТзОВ Агрофірма «Маяк» звільнений з 16 грудня 2019 року за прогули без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Підстави: доповідна записка ОСОБА_2 та акт від 06 грудня 2019 року (а.с.12).

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Так, у акті від 06 грудня 2019 року ТзОВ Агрофірма «Маяк», що складений головним інженером-начальником цеху механізації і МТП Грудецьким В.В. головним бухгалтером ОСОБА_3 та інспектором з кадрів Миронович О.К., зазначено, що 07 листопада 2019 року в справі №285/3107/19 за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ Агрофірма «Маяк» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області ухвалено рішення про задоволення позовних вимог повністю (а.с.35). 16 листопада 2019 року на адресу роботодавця надійшов повний текст рішення суду. З метою невідкладного виконання ухваленого судом рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, наказом від 16 листопада 2019 року №93-К наказ від 02 серпня 2019 року №56-К був скасований, а ОСОБА_1 поновлений на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва в ТзОВ Агрофірма «Маяк» із 29 липня 2019 року, про що ОСОБА_1 був окремо повідомлений листом. Однак, у період із 16 листопада по 03 грудня 2019 року ОСОБА_1 не з`явився на роботу та про причини своєї відсутності на роботі нікого не повідомляв. Відсутність на роботі ОСОБА_1 зафіксована комісією у відповідних актах за вказаний вище період. Разом із тим, 04 грудня 2019 року на адресу ТзОВ «Агрофірма «Маяк» надійшов лист від ОСОБА_1 , в якому останній повідомив, що перебував із 08 по 21 листопада 2019 року на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДТ від 08 листопада 2019 року №395863 та з 25 листопада 2019 року знову перебуває на лікарняному, що не підтверджено жодним доказом. У ТзОВ Агрофірма «Маяк» діє шестиденний робочий тиждень, що й окремо встановлено рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області в справі №285/3107/19. У наданому ОСОБА_1 листку непрацездатності серії АДТ №395863 зазначено, що ОСОБА_1 має приступити до роботи з 22 листопада 2019 року. Разом із тим, ОСОБА_4 листом від 02 грудня 2019 року повідомляє, що начебто з 25 листопада 2019 року знову перебуває на лікарняному. На підставі викладеного комісія встановила факт прогулу ОСОБА_1 без поважних причин 22 листопада 2019 року та 23 листопада 2019 року. 06 грудня ОСОБА_1 заявився на роботі, тобто в момент перебування на лікарняному. При цьому не надав жодних доказів того, що з 25 листопада 2019 року перебував на лікарняному. Цього ж дня (06 грудня 2019 року) ОСОБА_1 вимагав його звільнити на підставі заяви про звільнення від 02 грудня 2019 року. Враховуючи те, що ОСОБА_1 без поважних причин не з`явився на роботі 22 та 23 листопада 2019 року ОСОБА_2 у присутності членів комісії зажадав від ОСОБА_1 письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі у ці дні або надати докази, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі 22 та 23 листопада 2019 року, але на таку вимогу ОСОБА_1 категорично відмовився від надання будь-яких пояснень та/або документів та покинув територію господарства.

Положення частини третьої ст.40 КЗпП України не допускають звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності, окрім випадків, передбачених чинним законодавством, які до правовідносин, що виникли між сторонами, відношення не мають. Отже, відсутність працівника на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю не може бути підставою для звільнення із займаної посади у зв`язку з прогулом без поважних причин за п.4 частини першої ст.40 КЗпП України. Так, із 08 по 21 листопада 2019 року позивач був тимчасово непрацездатним, що підтверджується листком серії АДТ №395863, у якому також прописано, що до роботи ОСОБА_1 належало стати 22 листопада 2019 року (а.с.56).

Частина четверта ст.263 ЦПК України зобов`язує суди при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верхового Суду.

У постанові від 03 квітня 2019 року Верховний Суд у справі №569/7860/16-ц висловив правову позицію згідно з якою, відсутність на роботі працівника через необізнаність про винесення роботодавцем наказу про поновлення на роботі за рішенням суду, неознайомлення його з цим наказом унеможливлює звільнення за п.4 частини першої ст.40 КЗпП України.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Разом з тим наведене не означає, що дії з виконання рішення про поновлення на роботі повинні відбуватися негайно після проголошення рішення незалежно від волі працівника, поновленого судом. Визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення.

Тобто рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Отже, рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається виконаним, якщо роботодавець видав наказ про поновлення працівника на роботі, ознайомив останнього з цим наказом та фактично забезпечив його допуск до роботи. Аргументація відповідача, викладена у відзиві на апеляційну скаргу відносно того, що наказ про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника носить виключно формальний характер, належить до суто внутрішньої документації товариства та не існує правових норм, які б урегульовували це питання, не узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, висловленим у справі №569/7860/16-ц.

Окрім того, за змістом ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника виконується невідкладно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видання наказу про поновлення на роботі та внесення запису до трудової книжки.

Доказами, які надані учасниками справи на засадах змагальності, беззаперечно доводяться наступні обставини, які сумніву у колегії суддів не викликають: рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі судом було ухвалено 07 листопада 2019 року; це рішення допущено до негайного виконання; із таким рішенням суду роботодавець був обізнаний у день його проголошення судом; позивач був тимчасово непрацездатним із 08 по 21 листопада 2019 року; наказ №93-К про поновлення ОСОБА_1 на роботі, який раніше був незаконно звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України, роботодавець, тобто ТзОВ Агрофірма «Маяк» або відповідач, виніс лише 16 листопада 2019 року; про існування наказу ТзОВ Агрофірма «Маяк» про поновлення ОСОБА_1 на роботі позивачу стало відомо не раніше 29 листопада 2019 року, коли останній отримав повідомлення роботодавця від 25 листопада 2019 року; копію наказу про своє поновлення на роботі ОСОБА_1 отримав поштою лише 05 грудня 2019 року.

Посилання позивача на те, що наказу про його поновлення на роботі від 16 листопада 2019 року не існувало, а також позиція відповідача відносно того, що 22 листопада 2019 року ОСОБА_1 не виходив на роботу не грунтуються на беззаперечних доказах та є припущеннями, а тому не доведені та не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Натомість, відповідач належними та допустимими доказами не довів, а отже не спростував, що ОСОБА_1 станом на 22 листопада 2019 року та станом на 23 листопада 2019 року був би ознайомлений або принаймні був би обізнаний у інший спосіб про винесення роботодавцем наказу від 16 листопада 2019 року №93-К про його поновлення на роботі (повідомлення роботодавця від 25 листопада 2019 року а.с.9). Дана обставина виключає вину ОСОБА_1 .

Отже, до 25 листопада 2019 року ОСОБА_1 не був ознайомлений з наказом роботодавця від 16 листопада 2019 року №93-К та не був обізнаний про винесення роботодавцем наказу про його поновлення на роботі, а тому відсутність ОСОБА_1 на роботі 22 та 23 листопада 2019 року унеможливлює його звільнення за п.4 частини першої ст.40 КЗпП України, яке могло відбутися лише за відсутності поважних причин, а тому таке звільнення слід вважати незаконним.

Разом із тим, усі сумніви у даній справі суд тлумачить на користь позивача, як найбільш слабкої ланки у трудових правовідносинах. Так, 22 листопада 2019 року позивач вийшов на роботу, але через винні дії відповідача не був допущеним до роботи (заява ОСОБА_1 від 22 листопада 2019 року тощо), що також є додатковим аргументом на користь визнання наказів про звільнення працівника за п.4 частини першої ст.40 КЗпП України незаконними та поновлення його роботі, із внесенням відповідного запису до трудової книжки позивача.

День звільнення є останнім днем роботи. Позивач був звільнений з 16 грудня 2019 року, а тому він підлягає поновленню на роботі з 17 грудня 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою відповідача середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 435, 96 грн.(а.с.147). У ТзОВ Агрофірма «Маяк» діє шестиденний робочий тиждень. Період вимушених прогулів із 17 грудня 2019 року по 21 квітня 2021 року складає 392 робочих дні. Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 170 896 грн. (435,96 х 392 дні). Оскільки справляння і сплата податків та обов`язкових платежів є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

За положеннями ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким позов задовольняє у повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у сумі 6 374,40 грн. покладається на відповідача, оскільки позов підлягає до задоволення та спір доведений до суду з вини роботодавця. Стягнення судового збору слід здійснити в дохід держави, враховуючи, що від сплати судового збору позивач був звільнений у встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати накази Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» від 16 грудня 2019 року №№ 48 та 99-к незаконними та скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» з 17 грудня 2019 року, зобов`язавши Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» (, вул. Лесі Українки, 184, м. Полонне, Хмельницька область) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 170 896 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд визначив зазначену суму без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» (, вул. Лесі Українки, 184, м. Полонне, Хмельницька область) в дохід держави 6 374 грн. 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 28 квітня 2021 року.