Дата документу 21.04.2021 Справа № 320/463/17-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 320/463/17Головуючий у 1-й інстанції Урупа І.В.
Пр. № 22-ц/807/152/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кримської О.М. Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання недійсним та скасування права власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила визнати недійсним та скасувати право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 за витягом №7869289.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала останньому на підставі державного акту. В строки, передбачені законодавством, вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не має можливості у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 набула права власності на спірну земельну ділянку і це питання було вирішено з померлим власником, тобто її батьком, а тому її права, як спадкоємця, порушено. При житті ОСОБА_3 не укладав з ОСОБА_2 ніякої угоди, правочину з приводу земельної ділянки, а тому ОСОБА_2 незаконно користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів на землю. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі - продажу будинку між останньою та ОСОБА_3 , тобто з 10.11.2006. Це рішення ухвалено після смерті власника земельної ділянки та у зв`язку з тим, що договір дарування земельної ділянки, укладений між нею та ОСОБА_3 визнано недійсним, земельна ділянка повертається попередньому власнику. Оскільки, на час ухвалення рішення власник земельної ділянки ОСОБА_3 помер, ця земельна ділянка увійшла до складу спадщини, а тому, вона, як єдина спадкоємиця за законом першої черги, має на неї право.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_4 (т.с. 1 а.с. 20).

Після скасування судом апеляційної інстанції (судді Бабак А.М., Спас О.В., Поляков О.З.) ухвали суду першої інстанції від 27 січня 2017 року про відмову у відкритті провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача (т.с. 1 а.с. 63-65), в автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Кучеренко Н.В. (т.с. 1 а.с. 68).

В автоматизованому порядку суддею Урупа І.В. замінено суддю суду першої інстанції ОСОБА_5 у зв`язку із закінченням терміну повноважень останньої (т.с. 1 а.с. 71).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 72) відкрито провадження у цій справі в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року (т.с. 1 а.с. 207-209) в задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 218-219) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18 липня 2018 року (головуючий суддя Онищенко Е.А., судді Крилова О.В. та Кухар С.В. т.с. 2 а.с. 56-62) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року у цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року (т.с. 2 а.с. 134-136) в порядку часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 вищезазначену постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 липня 2018 року у цій справі скасовано з підстав розгляду цієї справи апеляційним судом за відсутності позивача, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

22 жовтня 2020 року дана справа надійшла на розгляд до Запорізького апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 137).

Оскільки, Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 138).

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, тому саме його нормами має керуватись апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 139) дану справу прийнято до провадження.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року (т.с. 2 а.с. 158) уточнену апеляційну скаргу від 23.10.2020 року ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року у цій справі повернуто скаржникові.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року (т.с. 2 а.с. 181-182) у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вищевказану ухвалу апеляційного суду у цій справі відмовлено.

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її нового розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено судді Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 160-161) у зв`язку із тривалою хворобою останньої.

Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 162) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 17 лютого 2021 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с. 172) через проходження суддею-доповідачем та суддею - члена колегії з 15.02.2021 року по 19.02.2021 року включно підготовки для підтримання кваліфікації суддів судової палати з розгляду цивільних справ в Національній школі суддів України.

В автоматизованому порядку суддею Маловічко С.В. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 2 а.с. 188).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

У судове засідання 21 квітня 2021 року повідомлені апеляційним судом з належним чином про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 176-178), у тому числі позивач ОСОБА_1 завчасно та особисто 26.02.2021 року (т.с. 2 а.с. 178), всі учасники цієї справи, не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Навпаки, Мелітопольська державна нотаріальна контора подала апеляційному суду заяву поштою (а.с. 179-180), в якій просила розглядати дану справу за відсутності її представника.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив: заяву Мелітопольської державної нотаріальної контори задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, …рішення …судді в інших справах…не може бути підставою для відводу. Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_6 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у повному обсязі у цій справі, керувався ст. ст. 3, 10, 14, 60, 61, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. ст. 16, 377, 378, 392, 1216, 1218, 1217, 1220 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Апеляційний суд має враховувати норми ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, якою керувався суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення у цій справі (22 листопада 2017 року).

Ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, (аналог ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року) містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (аналог ст. 214 в редакції, чинній до 14.12.2017 року) питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_3 у 2000 році і на час приватизації дорівнювала 0,1062 га та належала останньому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 22 червня 2000 року № 05604 (т.с. 1 а.с. 6 зворот).

У зв`язку з відчуженням частини цієї земельної ділянки площею 461,92 кв. м за будинком по АДРЕСА_1 залишилась земельна ділянка площею 600,14 кв. м, у зв`язку з чим до державного акту від 22 червня 2000 року були внесені зміни в частині площі та опису земельної ділянки. 05 червня 2007 року ОСОБА_3 одержав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

10 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 . (т.с. 1 а.с. 7). Будь-яких правочинів щодо земельної ділянки на якій знаходиться цей будинок між сторонами укладено не було.

25.10.2007 ОСОБА_3 , за договором дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О. за № 4427, передав безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 600,14 кв. м за адресою АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с. 89).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадкоємцем за законом після його смерті є ОСОБА_1 , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину та є єдиною спадкоємицею (т.с. 1 а.с. 182).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, Комунальне підприємство «Водоканал», Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення судових витрат та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», Комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум, за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10.11.2006.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований за № 4427.

Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи з розміру даної земельної ділянки.

В іншій частині позову ОСОБА_2 у задоволені відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В. про стягнення грошових сум, відмовлено повністю (т.с. 1 а.с. 140-146).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року (судді Пільщик Л.В., Краснокутська О.М. та Сапун О.А. т.с. 1 а.с. 147-150) вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Отже, рішення суду від 20 листопада 2012 року набрало законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив із того, що на час розгляду справи є чинним рішення суду, яким право власності на спірну земельну ділянку було визнано за відповідачкою ОСОБА_2 .

Належні, допустимі докази протилежного у м матеріалах цієї справи відсутні.

Спірна земельна ділянка включена до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності як така, що зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 року, (номер витягу 7869289) (т.с. 1 а.с. 11).

Згідно із ч.1 ст. 377 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

За змістом ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст. 1216,1218 ЦК України).

В силу вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Ч.ч. 1 та 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

З аналізу вказаних норм вбачається, що особа спадкує лише ті права, які належали спадкодавцю на момент його смерті.

Судом першої інстанції встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 помер у 2010 році, а земельна ділянка вибула з його володіння у 2006 і перейшла у володіння ОСОБА_2 .

Доводи позивачки про те, що у зв`язку з визнанням недійсним договору дарування земельної ділянки вона повертається її власнику, тобто ОСОБА_3 , та після його смерті увійшла до складу спадщини, а тому вона, як спадкоємиця за законом першої черги, має на неї право, суд першої інстанції правильно вважав у цій справі безпідставними.

Враховуючи чинне судове рішення, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з дня придбання нею будинку, немає підстав вважати, що зазначена земельна ділянка становила об`єкт спадкування.

Ч. 3 ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, (аналог ст. 82 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року) передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній… справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, з огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив, що не може бути визнано право власності за позивачкою за наявності судового рішення, яким це право визнано за іншою особою та, виходячи зі змісту судового рішення, існувало на час відкриття спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підставою виникнення права власності на земельну ділянку у ОСОБА_2 є рішення Мелітопольського міськрайонногоо суду від 20.11.2012, яке набрало чинності та в якому прямо зазначено, що право власності виникло з моменту укладання договору купівлі-продажу, тобто з 10.11.2006.

Доводи позивачки щодо неправильного застосування норм матеріального права зводяться фактично лише до, на її думку, невірних висновків суду при розгляді іншої цивільної справи № 2-421/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, Комунальне підприємство «Водоканал», Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення судових витрат та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», Комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум (рішення від 20.11.2012) та її незгодою з цим рішенням.

Оскільки рішення у цій справі набрало законної сили, у суду першої інстанції в даній справі буди відсутні процесуальні повноваження щодо оцінки висновків суду у справі, яка вже розглянута.

Крім того, відповідно ст. 14 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року (аналог ст. 18 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року (аналог ст. 19 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року) суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Судове рішення є найважливішим актом правосуддя, яке покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року (аналог ст. ст. 13, 19 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року) цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачкою не доведено факту порушення її прав з боку державної нотаріальної контори м. Мелітополя або ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що державний нотаріус видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом 08.11.2010 за №3-1787 на грошові внески та відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку у зв`язку з належністю зазначеної ділянки не спадкодавцеві, а ОСОБА_2 .

При цьому, у встановленому законом порядку відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії позивачка не оскаржує, а заявила вимоги у цій справі про визнання недійсним та скасування права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Отже, фактично будь-яких вимог до нотаріуса позивачка у цій справі не заявляє.

Проте, із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (т.с. 1 а.с. 4) судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку через відсутність державного акту на право власності на цю земельну ділянку на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 .

Зазначена постанова не визнана у встановленому законом порядку незаконною та не скасована.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Відповідно до вимог ст. 49 п. 2 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно з п. п. 62, 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку фізичних осіб посвідчується державним актом, а видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Оскільки, при зверненні до державного нотаріуса Чернобильська С.В. не надала державний акт про право власності спадкодавця ОСОБА_3 на землю, а державний акт на земельну ділянку площею 600,14 кв. м від 05.06.2007 останнім було використано ще до його смерті, позивачці правомірно було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 є власницею спірної земельної ділянки на підставі судового рішення, набула це право з 2006 року у відповідності до закону, це майно не є спадковим майном після смерті ОСОБА_3 , а тому ОСОБА_1 не має на нього права.

Посилання позивачки на те, що вона не була залучена до участі у справі за позовом ОСОБА_2 про визнання за останньою права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними та такими, що спростовуються самим судовим рішенням по справі №2-421/2012, з якого вбачається, що позов пред`явлено до ОСОБА_1 .

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача у цій справі задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року (аналог ст. 89 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції чинній до 14.12.2017 року, аналог ст. 12 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року (аналог ст. 82 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року) у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду, у тому числі при новому апеляційному перегляді цієї справи, не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 (особа з інвалідністю 2 групи довічно посвідчення, копія т.с. 2 а.с. 88) в силу вимог закону була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 14, 60, 61, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384, п. 13 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 22.04.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кримська О.М.Маловічко С.В.