Справа № 405/1097/21
Провадження №2/405/161/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого - судді Іванової Л.А.,

при секретарі -Гаврилюк Ю.В.,

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кузнєцова О.В.,

та представника відповідача ДП «Схід ГЗК» - Пасічник І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому цивільну справу № 405/1097/21 за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кузнєцов О.В. (діє на підставі ордеру серія КР № 115266 від 12.02.2021 року)в інтересах позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 360 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

На обгрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що в період з квітня 2001 року по червень 2019 року (з перервою) позивач ОСОБА_1 працював на посаді підземного електрослюсаря (в період з 2009 по 2013 роки) та підземного прохідника (в період з 2013 по 2019 роки) на шахті «Інгульська» Державного підприємства «Східний гріничо-збагачувальний комбінат», де виконував роботи в особливо важких та особливо шкідливих умовах праці. Стаж роботи позивача на підприємстві в умовах впливу шкідливих факторів складає понад 14 років. Наказом № 347о/с від 08.07.2019 року позивач був звільнений з роботи у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, в порядку п.2 ст.40 КЗПП України. Відповідно до медичного висновку №229 проведеного 04.02.2020 року ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», позивачу було встановлено діагноз: радикулопатія попереково-крижова (L5, S1) та шийна (С6-С7) з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово-тонічним сидромами, периферичним нейросудинним синдромом, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового пері артрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових та колінних суглобів (ПФ першого-другого ст.); хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легенів першої ст.) ЛН першого-другого ступеня. У зв`язку із заподіянням шкоди, позивач 19.05.2020 року пройшов огляд медико- соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 60% та встановлено третю групу інвалідності з 06.03.2020 року. Відповідно до висновку про умови та характер праці йому протипоказана робота в умовах тяжкої фізичної праці, вимушеної робочої пози, дії шуму, запиленості повітря, в несприятливих кліматичних умовах. Також представник позивача зазначив, що у зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, так як він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває больові відчуття, а саме: слабкість, задишку, дихальний дискомфорт, що посилюється при незначному фізичному навантаженні, швидку втомлюваність, сухий, періодично з відходженням в`язкого жовтого мокротиння, кашель, тяжкість в грудній клітині, загальне нездужання, біль у хребті, що посилюється під час руху, фізичному навантаженні у суглобах верхніх та нижніх кінцівок. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності в відносно молодому віці (36 років), систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. Позивач вважає, що зі сторони Відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічного професійного захворювання, при цьому, при визначенні розміру моральної шкоди позивач виходив з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2021 року та оцінив розмір моральної шкоди в 60 місячних розмірів мінімальної заробітної плати, що становить 360 000 грн. (60* 6 000, 00 грн.).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 лютого 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою суду від 28 травня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та в його інтересах представник - адвокат Кузнєцов О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, просили позов задовольнити.

Представник відповідача державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» - Пасічник І.В.(діє на підставі довіреності від 17.08.2020 року № 18/6094) в судовому засіданні позовні вимоги позивача ОСОБА_1 визнала частково, посилаючись при цьому на зміст відзиву на позов, зареєстрований судом 07.05.2021 року за вх.№11237, за яким зазначено, що доводи відповідача щодонеобхідності у постійному лікуванні та у потребі систематичної медичної допомоги позивачу не підтверджена жодним доказом. Зокрема, після 19.05.2020 року, після дати встановлення позивачу висновком МСЕК втрати професійної працездатності, останнім не підтверджено лікування жодного разу. Також, спростовується твердження позивача про те, що внаслідок професійного захворювання він не має можливості завести родину та мати дітей, оскільки згідно його особової картки № НОМЕР_1 при прийнятті на роботу він був неодружений. Крім того, висновок МСЕК про відсоток втрати професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Також, в матеріалах позовної заяви відсутні розрахункові документи (касові чеки, квитанції) чи інші документи, які б свідчили про витрати, пов`язані з відновленням психологічного стану, стану здоров`я, який був до виникнення ситуації. Таким чином, всупереч ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України зазначені вище обставини не знайшли свого підтвердження доказами, доданими до позовної заяви. Окрім того, позивачем не підтверджена та не доведена вина відповідача в заподіянні професійного захворювання, оскільки під час працевлаштування позивач усвідомлював, що під час роботи на шахті він буде піддаватися впливу шкідливих факторів, при цьому за час роботи позивача у шкідливих умовах відповідач виконав всі законодавчі вимоги з мінімізації наявних на його робочому місці шкідливих факторів, які іншими засобами неможливо уникнути. Крім того, усвідомлюючи ризик виникнення професійного захворювання, позивач умисно тривалий час не повідомляв роботодавця про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану свого здоров`я. При цьому, 21.02.2020 року проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у позивача та згідно п. 20 відповідного Акту комісія прийшла до висновку, що осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи не встановлено. Таким чином, вина Відповідача в заподіянні професійного захворювання Позивачем не підтверджена та не доведена. Щодо права на компенсацію за моральну шкоду представник відповідача зазначила, що зазначене право виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності. Так, відповідно до висновку Медико - соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 085671 від 19.05.2020 року позивачу встановлено III-тю групу інвалідності 60% втрати працездатності строком до 1 червня 2021, з яких: по діагнозу радикулопатія - 35%, хронічне обструктивне захворювання легень - 25%.; потреба у медичній та соціальній допомозі: амбулаторне лікування, лікування в стаціонарі, санаторне лікування 1 раз на 3 роки. Тобто, даний факт спростовує зазначені доводи щодо необхідності в соціальній допомозі у реалізації побутових питань його життя та неможливості працевлаштуватися в зв`язку із хворобою та спростовує факт стійкої втрати працездатності, про який зазначає позивач. Крім того, позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена моральна шкода (не доведено склад правопорушення в діях відповідача), наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено законодавчо обґрунтованого, правомірного розрахунку суми шкоди, яку він зазначає у позові, на підставі чого, вимога позивача про стягнення 360 000,00 грн., як компенсації моральної шкоди з ДП «СхідГЗК» є безпідставно завищеною та такою, що не відповідає вимогам розумності та справедливості. З огляду на зазначене, та в разі, якщо суд вирішить задовольнити вимоги про відшкодування моральної шкоди, просила встановити суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню із умовного розрахунку за 1% втрати працездатності - 400 грн., тобто не більше 24 000 грн., оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення. Просила задовольнити позовну заяву частково та стягнути з ДП «СхідГЗК» на користь позивача ОСОБА_1 24 000 грн. з утриманням обов`язкових платежів.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та в його інтересах представника - адвоката Кузнєцова О.В., представника відповідача ДП «СхідГЗК» Пасічник І.В., дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, разом з тим, є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, зокрема, записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 , та не заперечувалося учасниками справи, що позивач ОСОБА_1 працював на шахті «Інгульська» Державного підприємства «Східний гріничо-збагачувальний комбінат» в період з 20.04.2001 року на посаді монтера колії 4-го розряду та 29.06.2005 року був звільнений за власним бажанням; 14.04.2009 року прийнятий на посаду підземним електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування з повним робочим днем у підземних умовах по п`ятому розряду; 28.11.2013 року переведений учнем підземного прохідника, з повним робочим днем у підземних умовах; 02.06.2014 року переведений підземним прохідником з повним робочим днем у підземних умовах по шостому розряду; 01.12.2015 року переведений підземним прохідником з повним робочим днем у підземних умовах по сьомому розряду; 08.07.2019 року звільнений у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи п. 2 ст.40 КЗпП України.

Актом Форми П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21.02.2020 року, затвердженого т.в.о. начальника Управління Держпраці в Кіровоградській області Заніздрою В.А., було встановлено, що професійне захворювання позивача ОСОБА_1 виникло за таких обставин: робота в шкідливих та небезпечних умовах праці на Інгульській шахті ДП «Схід ГЗК», недосконалість технологічного процесу при виконанні професійних обов`язків. Незабезпечення з боку ДЗ «СМСЧ № 19 МОЗ України» своєчасного виявлення ранніх ознак гострих і хронічних профзахворювань та ненадання відповідних рекомендацій щодо подальшої роботи в шкідливих та небезпечних умовах праці на Інгульській шахті ДП «Схід ГЗК» (п.17 Акту).

Відповідно до п.18 зазначеногоАкту причинами виникнення професійного захворювання позивача є: рівень фізичного перенавантаження, а саме: час перебування в незручній робочій позі складає до 47,7 % при нормі до 25 %, перебування в вимушеній позі складає до 12,8 % при нормі до 10 %, кількість вимушених (більше 30°) нахилів корпусу за зміну становить до 198 при нормі 51-100 відносяться до ІІІ класу 1 ступеню важкості трудового процесу. За показниками напруженості трудового процесу (особистий ризик) та нерегулярна змінність роботи з роботою у нічну зміну III клас 2 ступінь напруженості трудового процесу. Запиленість повітря робочої зони: (концентрація пилу), у тому числі вміст вільного діоксид кремнію: до 2,4 мг/м3 при нормі 2,0 мг/м3. Підвищені та знижені температури, температура поверхні устаткування, матеріалів, повітря робочої зони + 10,80С при нормі +17 + 260С., + 90С при нормі +15 + 260С.

Судом також встановлено, що відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» про наявність хронічного професійного захворювання від 04.02.2020 року № 229, який виданий на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії від 04.02.2020 року № 229 ОСОБА_1 має діагноз вперше виявленого хронічного професійного захворювання: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 і шийна С6, С7 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, периферичним нейросудинним синдромом, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів та періартрозу колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня). Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першої стадії), група А. Легенева недостатність першого-другого ступеня. Працездатність: протипоказана робота в умовах тяжкої фізичної праці, вимушеної робочої пози, несприятливого мікроклімату, підвищеного рівня пилу, шуму.

Згідно з довідкою МСЕК серії 12 ААБ № 571322 від 19.05.2020 року ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності з 06.03.2020 року на строк до 01.06.2021 року. Причиною інвалідності є професійне захворювання. За висновком про умови та характер праці: протипоказана робота в умовах тяжкої фізичної праці, вимушена робоча поза, в умовах несприятливого мікроклімату, умовах впливу шуму, пилу.

Згідно з довідкою про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 085671 ОСОБА_1 19.05.2020 року визначено ступінь втрати професійної працездатності 60% з 06.03.2020 року.

Довідкою МСЕК серії 12ААБ №575390 від 12.05.2021 року позивачу ОСОБА_1 при повторному огляді інвалідність встановлена на строк до 01.06.2023 року та за довідкою про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 085014 ОСОБА_1 від 12.05.2021 року залишено ступінь втрати професійної працездатності 60% .

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно з ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Враховуючи зазначені положення, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими.

Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування шкоди власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст.153, ст.173, ч.1 ст.237-1 КЗпП України до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Також, пунктом 13 Постанови роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

В силу ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст. 1167 ЦК, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року № 20-рп, громадянам надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника, або уповноваженого ним органу (роботодавця).

За ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до ст. 1 Гірничого Закону України до особливо небезпечних підземних умов відносяться саме умови в шахтах, пов`язані з дією важкопрогнозованих проявів гірничо- геологічних і газодинамічних факторів, що створюють небезпеку для життя та здоров`я, їх працівників (виділення та вибухи газу та пилу, раптові викиди, гірничі удари, обвалення, самозаймання гірничих порід, затоплення гірничих виробок тощо).

Згідно з ст.38 Гірничого закону України до обов`язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, безпека гірничих робіт, охорона праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах.

Аналізуючи наведені вище докази та вищезазначені норми Законів, суд вважає доведеним, що позивачу спричинено моральну шкоду, у зв`язку з ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у позивача хронічного професійного захворювання.

Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з ч.4 ст.10 Цивільного процесуального Кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

На думку суду, в даній справі підлягає застосуванню вище вказане рішення Європейського суду з прав людини, оскільки суд застосовує принцип визначення розміру моральної шкоди, а не сам факт спричинення моральної шкоди. Європейський суд з прав людини визначив заявнику моральну шкоду в розмірі 3 000 Євро, при цьому, вважаючи що цей розмір не є надмірним.

Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року по справі № 6-3149цс15).

Таким чином та з огляду на викладене вище суд, при визначені розміру моральної шкоди оцінює глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, втрату позивачем 60 % професійної працездатності, строкове призначення останньому третьої групи інвалідності, характер професійних захворювань та їх наслідки для здоров`я позивача, керуючись при цьому принципом розумності, виваженості та справедливості, визначає в рахунок відшкодування позивачу моральну шкоду у зв`язку з отриманим професійним захворюванням в розмірі 250 000 грн.

Аналогічна правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди також висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 5 грудня 2018 року по Справі №210/5258/16-ц.

Зазначені вище обставини узгоджуються також з правовим висновком Верховного суду від 14.11.2019 року за наслідками касаційного перегляду судових рішень у справі №522/3388/18, в якому визнано розумним, виваженим та справедливим грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 233 000 грн., яке стягнуто з роботодавця на користь позивача за умови втрати позивачем 75% працездатності.

Отже, посилання позивача щодо спричинення йому моральної шкоди саме власником підприємства є обґрунтованими та заслуговують на увагу. Окрім того, суд вважає, що позивачем обґрунтовано розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Доводи відповідача ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» щодо не вчинення підприємством протиправних дій, які б знаходились у причинному зв`язку з професійним захворюванням позивача є необґрунтованими, оскільки, в цьому конкретному випадку моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, та відсутність при цьому причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Надані позивачем ОСОБА_1 докази повною мірою підтверджують, що ушкодження здоров`я і отримання ним професійного захворювання та інвалідності відбулося при виконанні ним трудових обов`язків у шкідливих умовах, що, у свою чергу, призвело як до фізичних, так і до моральних страждань, він (позивач) постійно відчуває психологічний дискомфорт та порушення душевної рівноваги, а так само відчуває больові відчуття, що виражається у слабкості, дихальному дискомфорті, що посилюється при незначному фізичному навантаженні, швидкому втомленні, тяжкості в грудній клітині та загальне нездужання, біль у хребті, що посилюється під час руху. Більш того, порушено та порушуються його (позивача) нормальні життєві зв`язки, негативні зміни у його (позивача) житті є незворотними, усвідомлення чого завдає останньому душевного болю та страждань та не можуть не викликати переживань, страждань, стресів та депресії.

Крім того, втрата працездатності призвела до обмеження його (позивача) можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, реалізовувати свої звички та бажання, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Окрім того, відчуття психологічного дискомфорту, порушення душевної рівноваги,

Соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім`ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі, що також завдає позивачу моральних страждань.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що 08.07.2019 року позивач ОСОБА_1 був звільнений з підприємства у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яка перешкоджає продовженню даної роботи, а тому позивач позбавлений можливості працювати за своєю здобутою спеціальністю, або виконувати іншу роботу, пов`язану з фізичним навантаженням.

Доводи відповідача про те, що в отриманні професійного захворювання не можна виключати і вину самого позивача також не заслуговують на увагу, оскільки відповідач зобов`язаний забезпечити працівника належними умовами праці і вина працівника в даному випадку не може бути покладена на останнього.

За вище вказаних обставин, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково та стягненню з відповідача ДП «СхідГЗК» на користь позивача ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральну шкоду у зв`язку з отриманим професійним захворюванням в розмірі 250 000 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивача при зверненні до суду з зазначеним позовом звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», на підставі чого та враховуючи, що позов задоволено частково, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Згідно з Законом України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, сплачується судовий збір в розмірі 1% відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З огляду на зазначене, та, враховуючи, що розмір задоволених позовних вимог становить 250 000 грн., то стягненню з відповідача ДП «СхідГЗК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 500, 00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, - задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", , Дніпропетровська область, м.Жовті Води, вул.Горького, 2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь держави судовий збір в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятcот ) грн.. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Кіровограда.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова