Постанова

Іменем України

27 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 343/1577/18

провадження № 61-4595св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - заступник начальника відділу Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Карбівська Лілія Миронівна,

стягувач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмовогопровадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Пнівчук О. В., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії заступника начальника відділу Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (далі - ВДВС) Карбівської Л. М. при виконанні виконавчого провадження з примусового виконання рішення Долинського районного суду від 30 липня 2010 року у справі № 2-799/2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно.

Скарга обґрунтована тим, що на підставі вказаного судового рішення з нього на користь ОСОБА_2 з серпня 2010 року примусово проводилося стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 . Також він додатково брав участь в утриманні сина в грошовій та натуральній формах.

У травні 2014 року стягувач ОСОБА_2 звернулася до відповідного відділу державної виконавчої служби із заявою про повернення їй виконавчого листа, на підставі чого 23 травня 2014 року старший державний виконавець ВДВС винесла постанову про повернення стягувачу виконавчого документа, примусове виконання судового рішення припинено.

Однак, 12 червня 2018 року заступник начальника ВДВС Карбівська Л. М. за заявою представника за довіреністю Король Н. Р. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого 02 серпня 2010 року на підставі рішення Долинського районного суду від 30 липня 2010 року у справі № 2-799/2010.

17 серпня 2018 року ОСОБА_1 вручено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за цим виконавчим листом, згідно з яким розмір заборгованості зі сплати аліментів за період з червня 2015 року до червня 2018 року становить 35 406,50 грн.

Заявник не погоджується із вказаним розрахунком та зазначає, що на момент повернення стягувачу виконавчого документа заборгованості зі сплати аліментів у нього не було. У період з червня 2014 року до червня 2018 року ОСОБА_1 здійснював грошове та матеріальне утримання сина за домовленістю зі стягувачем. Після ненадання ним згоди на виїзд дитини за кордон на постійне проживання, ОСОБА_2 звернулся до органів державної виконавчої служби про стягнення з ОСОБА_1 аліментів за минулий час.

Оскільки до 2018 року ОСОБА_2 безпідставно не пред`являла виконавчий документ до виконання, державний виконавець неправомірно нарахувала йому заборгованість зі сплати аліментів за минулий час, з чим заявник не погоджується.

Заявник зазначив, що не ухилявся від сплати аліментів у період з червня 2014 року до червня 2018 року, був працевлаштований та постійно проживав із сім`єю в Долинському районі Івано-Франківської області. Водночас стягувач ОСОБА_2 , отримавши згоду ОСОБА_1 на тимчасовий виїзд сина за кордон, всупереч законодавству, виїхала з сином на проживання в Іспанію, позбавивши заявника можливості брати участь у вихованні дитини та піклуванні про неї.

Просив визнати неправомірними дії заступника начальника ВДВС Карбівської Л. М. при виконання виконавчого провадження № 56577923 в частині складення нею розрахунку зі сплати аліментів станом на 17 серпня 201 8 року в розмірі 35 406,50 грн на підставі виконавчого листа № 2-799, виданого 02 серпня 2010 року Долинським районним судом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії заступника начальника ВДВС Карбівської Л. М. при виконанні виконавчого провадження № 56577923 у частині складення нею розрахунку зі сплати аліментів станом на 17 серпня 2018 року в сумі 35 406,50 грн згідно з виконавчим листом № 2-799, виданим 02 серпня 2010 року на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2010 року у справі № 2-799/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що стягнення аліментів за минулий час за виконавчим листом є правом, а не обов`язком державного виконавця. У кожному конкретному випадку, приймаючи рішення про стягнення аліментів за минулий час, державний виконавець зобов`язаний з`ясовувати фактичні обставини справи, в тому числі причини непред`явлення виконавчого листа до виконання, можливість його пред`явлення, ухилення боржника від сплати аліментів чи сплату боржником аліментів добровільно, перебування боржника у розшуку. Заступник начальника ВДВС Карбівська Л. М., приймаючи рішення про винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 02 серпня 2010 року № 2-799 та складаючи розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за минулий час, не викликала сторін виконавчого провадження з метою отримання інформації щодо виникнення заборгованості зі сплати аліментів та підстав її нарахування. Вказане свідчить про недотримання державним виконавцем при нарахуванні ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів вимог частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» щодо неупередженого, ефективного, своєчасного, і в повному обсязі вчнення виконавчих дій, порушивши принцип рівності сторін, не врахувавши та перевіривши позицію заявника. Державний виконавець належним чином не повідомила сторін виконавчого провадження про нараховану заборгованість, оскільки зі змісту супровідного листа про направлення постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що вказану постанову направлено на адреси боржника та стягувача, за якими останні ніколи не проживали.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року ухвалу Долинського районного суду від 20 листопада 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії заступника начальника ВДВС Карбівської Л. М. при виконанні виконавчого провадження № 56577923 в частині складення нею розрахунку зі сплати аліментів в сумі 35 406,50 грн згідно з виконавчим листом № 2-799, виданим 02 серпня 2010 року на підставі рішення Долинського районного суду від 30 липня 2010 року у справі № 2-799/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що здійснюючи розрахунок заборгованості боржника зі сплати аліментів за 2015-2018 роки державний виконавець діяла в межах повноважень, наданих йому законом, та на підставі наявних в матеріалах виконавчого провадження доказів. Незгода боржника зі здійсненим державним виконавцем розрахунком заборгованості за аліментами є підставою для його звернення до державного виконавця із заявою про здійснення перерахунку заборгованості чи з позовом до суду, не є підставою для визнання дій державного виконавця неправомірними. Боржник не довів належними, допустимими та достатніми доказами те, що з його боку не було вчинено жодних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів та бажання брати участь у вихованні сина, сплати аліментів на утримання дитини за період з червня 2014 року до червня 2018 року та повідомлення державного виконавця про отримуванні ним доходи. Доводи заявника про допущенні державним виконавцем неточності щодо адрес сторін виконавчого проваження у постанові про відкриття виконавчого провадження від 12 червня 2018 року та дати внесення в реєстр цієї постанови, не можуть свідчити про незаконність вказаної постанови та не спростовують правомірність складення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, просив скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанцій неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не надав оцінки тому, що заявник не ухилявся від сплати аліментів у період з червня 2014 року до червня 2018 року та виконував свої батьківські обов`язки у спосіб, визначений за домовленістю зі стягувачем, доказом чого є не пред`явлення стягувачем у цей період виконавчого документа до виконання.

За відсутності у матеріалах справи доказів ухилення боржника від сплати аліментів на утримання дитини, необґрунтованими й безпідставними є висновки суду апеляційної інстанції, що державний виконавець, здійснюючи розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за 2015-2018 роки, діяв у межах повноважень, наданих законом.

Також суд апеляційної інстанції не надав оцінки тому, що державний виконавець 13 червня 2018 року неодноразово виносила постанови про відкриття виконавчого провадження № 56577923, які нею ж скасовувалися згідно з витягом з АСВП, що свідчить про те, що 12 червня 2018 року не було прийняте рішення про відкриття виконавчого провадження, та зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження від 12 червня 2018 року недостовірної інформації щодо адрес місця реєстрації (проживання) боржника та стягувача є безумновою підставою для скасування цієї постанови.

Поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися доводи заявника щодо протиправної неупередженості державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження та складанні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, оскільки державний виконавець пропонувала боржнику надати згоду на виїзд сина на постійне проживання за кордон взамін на відмову стягувача від примусового стягнення із боржника аліментів на утримання сина.

Відмовивши у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції уважно не дослідив вимоги скарги та не врахував, що саме дії державного виконавця щодо нарахування заборгованості з аліментів, а не його розрахунок, оскаржені заявником, тому неправильними є висновки суду апеляційної інстанції про можливість заявника у разі незгоди із розрахованою державним виконавецм сумою заборгованості зі сплати аліментів звернутися до державного виконавця із заявою про перерахунок чи з позовом до суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував, що стягувач, отримавши тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон, у 2014 році, виїхала разом із сином в Іспанію, де до цього часу проживає з дитиною, позбавивши заявника права брати участь у вихованні сина, піклуватися про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Аргументи інших учасників справи

У квітні 2019 року ОСОБА_2 через адвоката Бобра А. М. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року - без змін.

Зазначила, що доводи касаційної скарги безпідставні, необґрунтовані та неправомірні, оскільки заявником обрано неправильний спосіб захисту порушених, на думку заявника, прав.

Підставою звернення до суду зі скаргою стало нарахування державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів за минулий час, а саме: за період з червня 2015 року до червня 2018 року.

Розмір заборгованості за аліментами розраховується державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про виконавче провадження» та Сімейного кодексу України (далі - СК України), а в разі виникнення спору - судом. Отже, визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу) та щомісячне обчислення розміру заборгованості належить до компетенції виконавця.

Оскільки заявник не погоджується із розміром заборгованості зі сплати аліментів, то належним способом захисту його прав є подання позову про перерахунок цієї заборгованості. Пред'явленню такого позову він може звернутися до державного виконавця із відповідною заявою про проведення перерахунку заборгованості.

Заявник не звертався ні до державного виконавця, ні до суду із заявою (позовом) про здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів. Тобто сума заборгованості ним не оспорювалася. Також заявник не звертався до суду із позовом про відстрочення або розстрочення сплати заборгованості за аліментами, про повне або часткове звільнення його від її сплати.

Дії державного виконавця щодо нарахування заборгованості за минулий період відповідають статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», статтям 194, 195, 197 СК України.

Доводи касаційної скарги щодо виконання батьківських обов`язків у період з 2014 року до 2018 року спростовуються тими фактами, що заявник з моменту припинення фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2010 році жодним чином не бере участі у вихованні дитини, матеріальному забезпеченні, не цікавиться життям сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, ніколи не реалізовував права на безперешкодне спілкування з дитиною, тобто самоусунувся від виконання законних батьківських обов`язків, передбачених статтями 141, 150 СК України. Твердження про участь заявника у вихованні та забезпечені сина вигадані та не підтверджені жодними доказами.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Долинського районного суду від 30 липня 2010 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 14 червня 2010 року до повноліття дитини.

02 серпня 2010 року Долинським районним судом видано виконавчий лист № 2-799 на виконання вказаного судового рішення, звернений стягувачем до виконання.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Матійців В. О. від 23 травня 2014 року виконавчий лист № 2-799, виданий Долинським районним судом 02 серпня 2010 року, повернено стягувачу на її письмову вимогу.

11 червня 2018 року представник стягувача за довіреністю ОСОБА_5 звернулася до ВДВС із заявою про прийняття виконавчого листа до виконання та здійснення перерахунку заборгованості з аліментів за останні три роки.

Постановою заступника начальника ВДВС Карбівської Л. М. від 12 червня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа.

Згідно з копією довідки КП «Вигодський ККП» від 19 липня 2018 року № 466 про склад сім`ї ОСОБА_1 проживає на АДРЕСА_1 з дружиною ОСОБА_6 , донькою дружини ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 .

Відповідно до копії довідки від 19 липня 2018 року № 4 ОСОБА_1 з 11 липня 2013 року працює у фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 , та займає посаду менеджер (управитель) зі збуту, а також отримує пенсію по інвалідності як інвалід ІІІ групи внаслідок загального захворювання, про що свідчить копія довідки Відділу пенсійного забезпечення м. Долина Управління пенсійного фонду України від 20 липня 2018 року.

Із копії розрахунку зі сплати аліментів суди встановили, що сума заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 червня 2018 року становить 35 406,50 грн. Розрахунок заборгованості здійснений за період з червня 2015 року до червня 2018 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункту 9 частини третьоїстатті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, необхідно розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (часина третя статті 451 ЦПК України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої, пункту 1) частини другої статті 18 Закону України № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 71 Закону № 1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом.

Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (частина третя статті 71 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частин першої та третьої статті 194 Сімейний кодекс України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин СК України) аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частини перша, третя статті 195 СК України).

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 71 Закону 1404-VIII виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі надходження виконавчого документа на виконання від стягувача.

У пункті 4 Розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5) зазначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 СК України).

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону 1404-VIII).

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Право та порядок на звернення до суду за захистом прав, свобод чи законних інтересів визначається процесуальним законом.

ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц, провадження № 14-496цс19.

Суди встановили, що заявник із розрахунком заборгованості не погоджується, оскільки вважає, що на час повернення виконавчого листа у 2014 році за вимогою стягувача ОСОБА_2 та після цього з його боку не було жодних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів. Він постійно працював, заборгованості зі сплати аліментів у 2014 році не мав. Всіма своїми діями підтверджував бажання брати участь у вихованні сина, якого колишня дружина забрала на проживання в Іспанію у 2014 році і до сьогоднішнього дня з ним не повернулася. Тобто, з 2014 року по 2018 рік аліменти не стягувалися з нього не з його вини, а це було волевиявленням ОСОБА_2 , вона жодних дій для стягнення аліментів не тільки не вчиняла, а, навпаки вчинила дії з метою припинення такого стягнення, звернувшись із заявою до державного виконавця про повернення їй виконавчого документа.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що повернення виконавчого документа стягувачу за її заявою не припиняє права стягувача у майбутньому звернутися до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання повернутого раніше виконавчого документа за відсутності сплати боржником аліментів на утримання дитини згідно із судовим рішенням.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції, встановивши, що предметом поданої ОСОБА_1 скарги є визнання неправомірними дій державного виконавця ВДВС у частині нарахування аліментів за минулий час, дійшов обгрунтованого висновку, що здійснюючи розрахунок заборгованості боржника зі сплати аліментів за 2015-2018 роки державний виконавець діяв у межах повноважень, наданих йому законом, та на підставі наявних в матеріалах виконавчого провадження доказів. Незгода боржника зі здійсненим державним виконавцем розрахунком заборгованості за аліментами є підставою для його звернення до державного виконавця із заявою про здійснення перерахунку заборгованості, чи з позовом до суду, а не підставою для визнання дій державного виконавця неправомірними.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 359/10588/15-ц, провадження № 61-3735св19.

Боржник не довів належними, допустимими та достатніми доказами те, що з його боку не було вчинено жодних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів та бажання брати участь у вихованні сина, сплати аліментів на утримання дитини за період з червня 2014 року до червня 2018 року та повідомлення державного виконавця про отримуванні ним доходи.

Доводи касаційної скарги не свідчать про незаконність дій державного виконавця та не спростовують правомірність складення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги, що заявник не ухилявся від сплати аліментів, працевлаштований бажав брати участь в утриманні й вихованні сина ОСОБА_3 , спростовуються висновками суду апеляційної інстанції про відсутність доказів сплати заявником аліментів у період з червня 2014 року до червня 2018 року, а також не повідомленння ним державного виконавця про отримувані доходи.

Інші доводи касаційної скарги, були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції із дотриманням вимог статей 367, 375 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко