Дата документу 13.04.2021 Справа № 315/265/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 315/265/19
Провадження №22-ц/807/1543/21
Головуючий в 1-й інстанції Телегуз С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2021 року, ухвалене у м. Гуляйполе (повний текст рішення складено 15 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом. З урахуванням уточненої позовної заяви від 01.07.2020 року (а.с.131-136), просила суд 1) визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №162 від 18.01.2008 року, посвідчене нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області Горовою Я.О., видане ОСОБА_1 , 1958 року народження в частині земельної ділянки 0,0911 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,57 га серії І-ЗП №017593, виданого Гуляйпільською міською радою від 20.01.1998 року, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №460, надана для ведення особистого підсобного господарства; 2) визнати частково недійсним договір розподілу спадкового майна від 18.01.2008 року, посвідченого нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області Горовою Я.О., між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , в частині земельної ділянки 0,0911 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю площею 0,57 га, серії І-ЗП №017593, виданого Гуляйпільською міською радою від 20.01.1998 року, акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №460; 3) визнати недійсною державну реєстрацію на земельну ділянку площею 0.0911 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:010:0019, зареєстровану за реєстраційним номером: 218 від 16 січня 2019 року, реєстрація проведена державним реєстратором Курдась Віталієм Олексійовичем Гуляйпільської міської ради Запорізької області на підставі Свідоцтв про право на спадщину від 18.01.2008 року, №160, №161, №162, №163, №164, Договору розподілу спадкового майна від 18.01.2008 року, рішення Гуляйпільської міської ради від 09.11.2018 року; 4) визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0911 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:010:0019.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2021 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., про визнання права власності на земельну ділянку задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №162 від 18.01.2008 року, посвідчене нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області Горовою Я.О., видане ОСОБА_1 , 1958 року народження в частині земельної ділянки 0,0911 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,57 га серії І-ЗП №017593, виданого Гуляйпільською міською радою від 20.01.1998 року, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №460.

Визнано частково недійсним договір розподілу спадкового майна від 18.01.2008 року, посвідченого нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області Горовою Я.О., між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , в частині земельної ділянки 0,0911 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,57 га серії І-ЗП №017593, виданого Гуляйпільською міською радою від 20.01.1998 року, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №460.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,0911 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:010:0019.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, уточнена позовна заява була прийнята судом першої інстанції до розгляду в порушення процесуальних норм. Судом першої інстанції не прийнято до уваги розбіжності у зазначені по-батькові померлого ОСОБА_3 , у договорі дарування та в документах про прийняття спадщини відповідачем. Право користування позивача спірною земельною ділянкою не порушено. Судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.03.2004 року було укладено договір дарування, який був посвідчений Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Запорізької області, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці площею 900 кв.м (а.с.8).

29.12.2004 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 25.03.2004 року, посвідченого Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Запорізької області, відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6082300 Пологівського державного комунального підприємства «Імпульс» (а.с.9).

Згідно схематичного плану присадибної ділянки житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці загальною площею 900 кв.м (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.14).

18.01.2008 року спадкоємці ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , - його дружина ОСОБА_4 , 1923 року народження, та його син ОСОБА_1 , 1958 року народження, отримали свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частки спадкового майна, яке складалося з земельної ділянки площею 0,57 га, розташованої на території м. Гуляйполе, Гуляйпільської міської ради, Запорізької області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП №017593 (а.с. 86, 87).

За договором про розподіл спадкового майна від 18.01.2008 року, посвідченого Гуляйпільською державною нотаріальною конторою, право власності на земельну ділянку площею 0,57 га, розташовану на території м. Гуляйполе, Гуляйпільської міської ради, Запорізької області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП №017593, перейшло до відповідача - ОСОБА_1 (а.с.88).

03.01.2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. з метою посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, однак отримала відмову у вчинені відповідної нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням витягу з державного земельного кадастру (а.с.13).

Право власності на земельну ділянку площею 0,0911 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :03:010:0019, було зареєстроване 16.01.2019 року за ОСОБА_1 державним реєстратором Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Курдась В.О. на підставі свідоцтва про право на спадщину № НОМЕР_2 , №161, №162, №163, №164 від 18.01.2008 року (а.с.65).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з того, у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок до позивача перейшло право власності на спірну земельну ділянку. При встановленні меж земельної ділянки, в яких до ОСОБА_5 перейшло право власності, суд вважав підтвердженим перехід у її власність земельної ділянки площею 0,09 га, як зазначено у договорі дарування від 25.03.2004 року, при тому, що фактичний розмір земельної ділянки, яка належала ОСОБА_3 , складає 0,0911 га. Відповідно до закону та в межах заявлених позовних вимог наявні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку. Оскільки інша частина земельної ділянки в розмірі 0,0011 га є незначною частиною земельної ділянки, суд вважав, що ця незначна частина земельної ділянки не може бути відчужена без її основної частини (0,09 га), то необхідно визнати право власності за позивачем на земельну ділянку площею 0,0911 га.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

25.03.2004 року було укладено договір дарування, який був посвідчений Гуляйпільською державною нотаріальною конторою Запорізької області, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці площею 900 кв.м.

Дійсність вказаного договору дарування сторонами у справі не спростована.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) дійшла висновку про те, що, укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц).

Отже, ОСОБА_2 за договором дарування від 25 березня 2004 року отримала у власність не лише будинок АДРЕСА_1 й набула право на земельну ділянку під цим будинком на тих самих умовах, що належали дарувальнику ОСОБА_3 .

Оскільки встановлено набуття ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , при укладенні договору дарування житлового будинку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку з приводу того, що свідоцтво про право на спадщину за законом №162 від 18.01.2008 року та договір розподілу спадкового майна від 18.01.2008 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , в частинах, що стосуються земельної ділянки площею 0.0911 га, є недійсними та такими, що суперечать вимогам ч.1 ст.377 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги з приводу застосування строку позовної давності є безпідставними, оскільки як вірно вказав суд першої інстанції, перебіг позовної давності в даному випадку почався з дня, коли позивач довідалася про порушення її права а саме: з 03.01.2019 року, коли нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки до цього часу позивач на законних підставах сподівалася, що земельна ділянка разом з будинком належить їй, і оскільки до суду позивач звернулася за захистом свого права 12.03.2019 року, строк позовної давності не пропущено.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 квітня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков