Єдиний унікальний номер судової справи: 487/4247/20
Номер провадження: 22-ц/812/717/21 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді - Кузьменко В.В. о 13-16 год. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною,

в с т а н о в и л а :

У липні 2020 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини.

Позивачка зазначала, що з 01 лютого 2014 року з ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 29 квітня 2020 року відповідачем подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. До травня 2020 року сім`я проживала разом у будинку відповідача. З травня 2020 року ОСОБА_4 разом з дітьми мешкає у своїй трикімнатній квартирі. Зазначає, що має матеріальну можливість забезпечувати інтелектуальний та фізичний розвиток дітей, натомість відповідач усунувся від матеріального утримання сина, хоча й має відповідну можливість.

Посилаючись на вказані обставини та положення ст. ст. 161,180 СК України позивачка просила суд визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн. на місяць.

У серпні 2020 року ОСОБА_5 звернувся до суду позовом до ОСОБА_4 про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, в якому посилаючись на наявність перешкод у спілкуванні з сином з боку відповідачки, просив суд визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною шляхом побачень: кожного вівторка та середи в період з 17 год. до 20 год. після відвідування дитиною навчального закладу без присутності матері; з 17 год. кожної п`ятниці за місцем проживання або перебування батька (з ночівлею) без присутності матері; з обов`язком повернути дитину до місця її постійного проживання до 20 год. неділі, в період з 22 по 29 червня, з 23 по 30 серпня включно кожного року за місцем проживання та перебування батька з правом виїзду для відпочинку та оздоровлення без присутності матері з обов`язком повернути дитину до місця постійного проживання дитини; кожного року половина зимових канікул, а в період літніх канікул протягом одного місяця (з 01 липня); необмежені спілкування дитини з батьком засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку; спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєві від 26 серпня 2020 року позови об`єднанні в одне провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено частково. Визначено місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_7 , за адресою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі, в розмірі 2 500 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 23 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення часу та місяця побачень з дитиною задоволено частково. Встановлено час та місяць побачень ОСОБА_5 та його участь у вихованні рідного сина ОСОБА_6 наступним чином: кожного вівторка та середи в період з 17:00 год. до 20:00 год. після відвідування дитиною навчального закладу - без присутності матері; з 17:00 год. кожної п`ятниці за місцем проживання або перебування батька (з ночівлею) без присутності матері, з обов`язком повернути дитину до місця її постійного проживання до 22:00 години суботи; 29 серпня кожного року в присутності матері; кожного року - половина зимових канікул, а в період літніх канікул - протягом одного місяця, починаючи з 01 липня; необмежені спілкування дитини з батьком засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку; спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, а враховуючи, що відповідач має працездатний вік, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, пенсіонер, виходячи з принципу справедливості та розумності з ОСОБА_8 підлягають стягненню аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 грн. Стосовно вимог ОСОБА_8 то суд виходив з того, що сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку свого сина, разом з тим батько має бажання приймати участь у вихованні дитини, а їх спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_4 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду в частині визначення розміру аліментів та постановити в цій частині нове, яким задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн на місяць. Крім того, просила змінити рішення суду в частині викладення у мотивувальній частині рішення висновків щодо перешкод у спілкуванні з дитиною, виключивши з мотивувальної частини рішення фрази наступного змісту: «Відповідач перешкоджає ОСОБА_5 , не бажає його присутності та штучно створює такі обставини, через які він не може нормально зустрічатися з сином»; «Але фактично з моменту прийняття даного рішення, відповідач ОСОБА_4 його ігнорувала і продовжувала чинити перешкоди ОСОБА_5 , спілкуванню з сином та взяття участі у його вихованні»; «Прийнявши до уваги, що позивачу чиняться перешкоди у спілкуванні та побаченні з дитиною». Також, просила скасувати рішення в частині встановлення «необмежених спілкувань дитини з батьком засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, спілкування з дитиною в режимі відео зв`язку через мережу Інтернет» та постановити нове рішення, яким відмовити задоволенні вказаної вимоги, також в частині встановлення щотижневого часу побачень з сином з 17-00 год. кожної п`ятниці до 22-00 год. кожної суботи, зменшивши час побачень на: з 9-00 год. до 21 -00 год. кожної суботи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що визначений судом розмір аліментів не відповідає інтересам дитини, крім того, сума аліментів визначена без врахування усіх обставин, що мали вплинути на визначення розміру аліментів відповідно до приписів ст. 182 СК України. Крім того, судом проігноровані численні докази надані позивачкою, з приводу того що відповідач спілкується з сином і вона ніяких перешкод цьому не чинить, натомість суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачка перешкоджає ОСОБА_5 , не бажає його присутності та штучно створює такі обставини, через які він не може нормально зустрічатись з сином.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 адвокат Михайлюк М.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 2014 року, який за рішенням суду розірвано у серпні 2020 року (а.с.10-11).

Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який починаючи з травня 2020 року проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні (а.с.19).

На теперішній час домовленості щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Тлумачення положень статті 180 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

Аналіз глави 15 СК України дозволяє зробити висновок, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК України).

Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За положеннями статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі. Щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Отже, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111/04, § 54).

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов`язку з утримання дитини не досягнуто, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів.

Разом з цим, стягнувши з відповідача аліменти у розмірі 2500 грн. щомісячно судом не в повній мірі враховано наступне.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини справи, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу задоволення своїх вимог щодо стягнення аліментів з відповідача на дитину щомісячно у розмірі 10 000 грн., позивачка посилалася на наявність у ОСОБА_5 нерухомого та рухомого майна.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 до з 03 липня 2020 року є пенсіонером та займав посаду заступника Новоодеської райдержадміністрації Миколаївської області з посадовим окладом 12 125 грн. (а.с.106).

ОСОБА_5 на праві власності належить нежитлова будівля загальною площею 1 230 кв.м., що складається з окремих об`єктів та відноситься до об`єктів ринкової інфраструктури, земельна ділянка площею 2,4674 кв.м. з цільовим призначенням 1.11.4 ринкової інфраструктури, які розташовані в смт. Берегомет, Вижницького району, Чернівецької області (а.с.38-40).

Крім того, 27 жовтня 2020 року ОСОБА_5 у власність набута земельна ділянка, загальною площею 8, 081 га, що розташована в Миколаївський області та отримано спадщину на 174 016 грн.

Також відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07 липня 2020 року ОСОБА_5 з 21 квітня 2020 року був єдиним засновником та директором ТОВ «ПП-Сервіс» (а.с.34-37).

04 червня 2020 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ТОВ «ПП-Сервіс» в особі директора ОСОБА_5 безоплатно передало ТОВ «П-ВІТ» у власність обладнання медичного центру, яке оцінено у 875 604 ,34 грн. На теперішній час учасником ТОВ «ПП-Сервіс» після виходу ОСОБА_5 є його колишня дружина - ОСОБА_9 (а.с.41-42).

До того ж, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22 травня 2020 року ОСОБА_5 подарував належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 повнолітньому сину ОСОБА_10 (а.с.31).

13 червня 2020 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на користь ОСОБА_9 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1500 грн. та повнолітнього сина - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 2500 грн. щомісяця (а.с.85-88).

Між тим, належних та допустимих доказів про сплату аліментів відповідно до вказаного вище договору матеріали справи не містять.

До того, ж як стверджує ОСОБА_4 на теперішній час ОСОБА_5 проживає з родиною від першого шлюбу, про що останній не заперечував.

Також, за 2020 рік ОСОБА_5 отримано пенсії на загальну суму 51 050 грн.

За такого, колегія суддів вважає, що стягнення аліментів з ОСОБА_5 на утримання дитини аліментів в розмірі 4000 грн. щомісяця, який з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям батька (наявність нерухомого майна у власності та сукупного доходу) надавати таку допомогу.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України в частині розміру аліментів підлягає зміні з 2 500 грн. на 4 000 грн. на місяць з індексацією відповідно до закону.

Що стосується висновку суду відносно вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною то колегія виходить з наступного.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Частиною шостою статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки і піклування може визначити місце зустрічі батька з дитиною (за місцем проживання когось із них чи іншої особи), періодичність та тривалість їх.

Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування.

Так, висновком органу опіки та піклування від 20 жовтня 2020 року було запропоновано ОСОБА_5 графік зустрічей із сином ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме: щовівторка та щосереди з 18-00 год. до 20-00 год., перший та третій тиждень місяця з 10-00 год. суботи до 20-00 год. неділі, половина зимових, осінніх, весняних канікул та протягом літніх канікул 1 місяць, святкові дні - за домовленість між батьками (а.с.150-151).

Яке встановлено судом, між сторонами існує спір щодо порядку участі позивача у вихованні сина та спілкування з ним, а графік, встановлений органом опіки та піклування не задовольняє ОСОБА_5 .

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про усунення перешкод позивачу у вихованні сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки це є обов`язком батька дитини та останній має право на особисте спілкування з дитиною та визначив наступний графік побачення та участі у вихованні його сина: кожного вівторка та середи в період з 17:00 год. до 20:00 год. після відвідування дитиною навчального закладу - без присутності матері; з 17:00 год. кожної п`ятниці за місцем проживання або перебування батька (з ночівлею) без присутності матері, з обов`язком повернути дитину до місця її постійного проживання до 22:00 години суботи; 29 серпня кожного року в присутності матері; кожного року - половина зимових канікул, а в період літніх канікул - протягом одного місяця, починаючи з 01 липня; необмежені спілкування дитини з батьком засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку; спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет.

Між тим, визначивши спосіб участі ОСОБА_5 у вихованні шляхом побачень із сином з 17:00 год. кожної п`ятниці за місцем проживання або перебування батька (з ночівлею) без присутності матері, з обов`язком повернути дитину до місця її постійного проживання до 22:00 години суботи, судом не враховано, що встановлений спосіб порушує права ОСОБА_4 , як матері, які є рівними з правами батька, а також право дитини на відпочинок відповідно до її віку.

За таких обставин, рішення суду в частині вирішення вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною на підставі п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає змінити, шляхом викладення пункту 2 абзацу 5 резолютивної частини в наступній редакції: з 17 години першої та третьої п`ятниці кожного місяця за місцем проживання або перебування батька (з ночівлею) без присутності матері, з обов`язком повернути дитину до місця її постійного проживання до 20-00 години суботи.

Доводи апеляційної скарги щодо виключення з мотивувальної частини висновків суду не заслуговують на увагу, оскільки це є судженням суду, та внутрішнє переконання щодо встановлених обставин справи.

Рішення суду в частині визначення місця проживання дитини не оскаржувалося сторонами, а відтак не було предметом апеляційного розгляду.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь держави за позовні вимоги про стягнення аліментів, які задоволені пропорційно на 40% за подання позову та за подання апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (336, 32 грн. (840,80 грн. х 40%) +504, 08 грн. (1261, 20 грн. х 40%)), а на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги, яка задоволена частково у розмірі 630,60 грн. (1261, 20 грн. : 2).

Судовий збір за вимоги немайнового характеру шляхом взаєморозрахунку (з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у розмірі 840,80 грн., а з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у розмірі 840,80 грн.) стягненню не підлягає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 виданий Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області 19 травня 1998 року, місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серія НОМЕР_4 виданий Заводським РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області 04 лютого 2014 року, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000 гривень щомісячно, починаючи з 23 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині вирішення вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною змінити, виклавши пункт 2 абзац 5 резолютивної частини в наступній редакції:

- з 17 години першої та третьої п`ятниці кожного місяця за місцем проживання або перебування батька (з ночівлею) без присутності матері, з обов`язком повернути дитину до місця її постійного проживання до 20-00 години суботи.

Рішення суду в частин судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 630, 60 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 19 квітня 2021 року.