КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 756/1581/21 Головуючий у 1 інстанції: Ткач М.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Лежух-Вовк Тетяни Іванівни - представника ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року у справі за заявою Лежух-Вовк Тетяни Іванівни - представника ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу, виданого 15 лютого 2021 року Оболонським районним судом м. Києва у цивільній справі №756/1581/21 за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року адвокат Лежух-Вовк Т.І., яка діє в інтересах боржника ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами судового наказу судді Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у цивільній справі №756/1581/21 про стягнення аліментів, виданого за заявою ОСОБА_3 .

Свої вимоги обґрунтовувала, зокрема тим, що судовим наказом судді Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у цивільній справі №756/1581/21 зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заявник стверджував, що діти періодично проживають з кожним з батьків, а також те, що ОСОБА_3 не було надано до суду рішення суду або рішення у справах дітей, за яким проживання дітей визначено разом з нею.

При цьому зазначав, що діти є громадянами України та Республіки Польща, а тому всі спори, що виникають між батьками щодо питань виховання та перебування дітей, можуть вирішуватись одним з судів - компетентним судом України або Республіки Польща в залежності від того, до якого суду була подана позовна заява раніше.

Заявник також зазначав, що ще 14.12.2020 року звернувся з відповідною позовною заявою до польського суду, відтак така справа має розглядатись саме на території Республіки Польща і до моменту прийняття польським судом відповідного рішення місце проживання дітей вважається невизначеним.

Також, вказував, що комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Ірпінської міської ради припинено розгляд заяви ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дітей, що підтверджується листом Ірпінської міської ради №3-9463.2 від 24.12.2020 року, у зв`язку з передачею спору на розгляд Районного суду в м.Пулави Республіки Польща, ІІІ Відділу сімейного та неповнолітніх щодо розв`язання спору у справі визначення батьківської влади над неповнолітніми: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Одночасно звертав увагу на те, що ОСОБА_3 не зазначила про те, що ОСОБА_2 має на утриманні ще одну дитину - ОСОБА_8 . Крім того, заявник звертає увагу на те, що він постійно приймав участь у вихованні дітей, дбав про їх матеріальне забезпечення, оплачує навчання дітей, і вказані витрати значно перевищують суму, визначену судовим наказом.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви.

В апеляційній скарзі Лежух-Вовк Т.І. - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування судового наказу, скасування ухвали суду першої інстанції та відмову у задоволенні заяви щодо видачі судового наказу.

Скаргу обґрунтовував тим, що докази, додані до даної заяви, підтверджують факт того, що ОСОБА_2 жодним чином не ухиляється від виконання обов`язку по утриманню дітей, а й навпаки - виконує його в обсязі, що значно перевищує встановлені законом розміри.

У відзиві на апеляційну скаргу Фадєєва Н.І. - представник ОСОБА_3 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, не доведеною та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, а тому не підлягає задоволенню.

Вказує, що починаючи від лютого 2021 року боржник сплачує лише аліменти у розмірі, встановленому судовим наказом, будь-які додаткові витрати на лікування сина, навчання в шкільних гуртках з розвитку здібностей дітей тощо, боржник не приймає участі взагалі, що підтверджується доказами, які містяться у справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається заявник в своїй заяві про перегляд рішення, не є нововиявленими обставинами в розумінні положень ст.423 ЦПК України та не спростовують факти, покладені в основу судового наказу. Доводи заяви заявника про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами свідчать про його незгоду з судовим наказом, що не є підставою для його перегляду за нововиявленими обставинами.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, судовим наказом судді Оболонського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року у цивільній справі №756/1581/21 зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (всіх видів доходів) але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи від 03.02.2021 року і до досягнення дітей повноліття; також стягнуто з боржника судовий збір у розмірі 227 грн. в дохід держави (а.с.22, 23).

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок розгляду справ в порядку наказаного провадження регламентовано в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

За ч.ч.1, 2 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У частині 1 ст.161 ЦПК України передбачені вимоги, за якими може бути видано судовий наказ. Зокрема, згідно з п.5 ч.1 цієї статті судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч.3 ст.167 ЦПК України судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно з ч.1 ст.170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За ч.8 ст.170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Отже, судовий наказ про стягнення аліментів, виданий на підставі п.5 ч.1

ст.161 ЦПК України може бути скасований лише у порядку перегляду його за нововиявленими обставинами.

Відповідно до ч.2 ст.423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Нововиявлені обставини - це факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов`язків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх урахування судового рішення.

Отже, як вірно зазначив суд, за своєю юридичною природою нововиявлені обставини є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які покладено в основу судового рішення.

Необхідними та загальними ознаками нововиявлених обставин є: існування цих обставин під час розгляду та вирішення справи й ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява; на час розгляду справи ці обставини об`єктивно не могли бути відомі ні заявникові, ні суду; істотність цих обставин для розгляду справи (внаслідок урахування цих обставин суд міг би прийняти інше рішення, ніж те, що було прийняте).

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Перелік підстав, визначених статтею 423 ЦПК України для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є виключним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Аналогічні роз`яснення викладені в пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами». Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (ч. 4ст. 423 ЦПК). Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку. Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду, відповідно до якого жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Згідно зі статті 51 Конституції України та статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку по утриманню неповнолітньої дитини встановлені статтею 181 СК України.

Відповідно до матеріалів справи представник ОСОБА_3 - адвокат Фадєєва Н.І. звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (всіх видів доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, і до досягнення дітей повноліття, тобто з вимогою, яка чітко визначена ч.1 п.4 ст. 161 ЦПК України, і такий розмір аліментів на двох дітей відповідає закону.

Видаючи судовий наказ про стягнення аліментів, суд вірно виходив з того, що малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: Київська область, м. Ірпінь та перебувають на її утриманні. Батько дітей ОСОБА_2 є чоловіком працездатного віку, а судом не було встановлено наявність інших дітей, окрім ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

За наведених обставин суд дійшов вірного висновку щодо необхідності стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (всіх видів доходів) але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи від 03.02.2021 року і до досягнення дітей повноліття; також стягнуто з боржника судовий збір у розмірі 227 грн. в дохід держави.

При вирішенні заяви про видачу судового наказу застосовувалося право держави Україна, громадянами якої є сторони та їх діти.

Положення ч.5 ст.183 СК України гарантують право того з батьків, разом з яким проживає дитина, право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

За ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України перешкодою для видання наказу про стягнення аліментів на двох дітей в розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів закон визначає пов`язаність цієї вимоги із встановленням батьківства та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Сам факт існування у боржника на утримання третьої дитини, не може вважатися перешкодою для видачі судового наказу про стягнення аліментів, за умови відсутності спору про батьківство. Про існування такого спору заявник не вказував.

В судовому засіданні доведено, що на момент видачі наказу боржник мав іншу третю дитину - повнолітню доньку, але ця обставина не є перешкодою для видачі судового наказу, в розумінні п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України.

Крім того, суду не доведено, що повнолітня донька перебуває саме на утриманні заявника, і вказана обставина не може бути підставою для скасування наказу, але може бути врахована судом у разі звернення боржника до суду з позовом про зменшення розміру стягнутих аліментів.

За ч.7 ст.170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Крім того, у поданій заяві ОСОБА_2 зокрема зазначає, що оскільки було ініційовано судовий процес про визначення місця проживання дітей, який розглядається Районним судом в м.Пулави Республіки Польща, ІІІ Відділу сімейного та неповнолітніх, місце проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважається невизначеним.

В судовому засіданні встановлено, що станом на день розгляду даної заяви польським судом справа про визначення місця проживання дітей не вирішена, відповідне судове рішення, яке набрало законної сили, відсутнє.

Як вбачається з матеріалів справи, діти з часу звернення ОСОБА_3 із заявою про видачу судового наказу та на час розгляду даної заяви проживають з матір`ю.

Відповідно до наданих заявником документів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в ТОВ «Ірпінський ЗЗСО-Ліцей» Альпа Скул» у 4 класі, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відвідує навчальні заняття та отримує послуги з денного догляду у ТОВ» Студія розвитку дитини» Грамотійка».

Крім того, згідно довідки ОСББ «Діти Чехова» від 11.01.2021 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, оглянуті у судовому засіданні письмові матеріали вказують на те, що місця проживання ОСОБА_2 та дітей не збігаються, що також спростовує факт проживання з дітьми.

Отже, як вірно вважав суд, доводи заявника про тимчасовість проживання дітей разом з батьком свого належного підтвердження не знайшли і фактично зводяться до переоцінки доданих до заяви про видачу судового наказу доказів.

Визначення місця проживання дітей в судовому порядку є лише можливим розвитком подій у майбутньому і за таких обставин наявність між стягувачем та боржником спору про визначення місця проживання дитини не звільняє боржника від утримання дитини, сплати аліментів та вказаний факт не впливає на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому наказі, що переглядається.

Доказів наявності між сторонами домовленості по утриманню дітей у позасудовому порядку заявником не надано.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що доводи про прийняття участі в утриманні дітей на час подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів також не є перешкодою для видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Також, посилання заявника в заяві про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами на ті обставини, що він добровільно виконує обов`язок по утриманню дітей, при цьому обсяг утримання значно перевищує встановлені законом розміри, теж не є підставою для скасування судового наказу про стягнення аліментів.

Судом вірно звернуто увагу заявника на те, що батько зобов`язаний утримувати малолітню дитину незалежно від надання їй добровільно матеріальної допомоги (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19), а тому його доводи про те, що він регулярно придбавав одяг, тощо, не є нововиявленою обставиною для перегляду судового наказу.

Належних доказів, які б вплинули на юридичну оцінку обставин під час винесення судового наказу та які б дали підстави для його скасування, судом не встановлено. Жодна обставина, на яку посилається заявник у своїй заяві, не є нововиявленою обставиною.

Таким чином, суду не надано і судом не здобуто конкретних правових доказів, які б давали правові підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Суд вірно вважав, що обставини, на які посилається заявник в своїй заяві про перегляд рішення, не є нововиявленими обставинами в розумінні положень ст.423 ЦПК України та не спростовують факти, покладені в основу судового наказу. Доводи заяви заявника про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами свідчать про його незгоду з судовим наказом, що не є підставою для його перегляду за нововиявленими обставинами.

На підставі вищенаведеного суд прийшов до вірного висновку, що заява про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами є необгрунтованою, а тому не підлягала до задоволення.

Згідно з п.1 ч.3 ст.429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги Лежух-Вовк Т.І. - представника ОСОБА_2 та залишення без змін ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Лежух-Вовк Тетяни Іванівни - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: