"02" вересня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту, -
Ухвалою суду від 22.06.2021 року відкрито провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами 17.07.2021 року, однак у встановлений судом строк та станом на час ухвалення у справі рішення, відповідач відзиву на позовну заяву не подав.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 06.04.2000 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений шлюб (а.с. 5, 10).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.03.2016 року у справі №755/2600/16-ц шлюб між подружжям розірвано (а.с. 6-7).

Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності від 19.06.2009 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить машиномісце № НОМЕР_1 , площею 18,20 кв.м., яке розташоване у підземному паркінгу по АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 11.06.2021 року у справі №755/2889/21, затверджено мирову угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно якої, зокрема, сторони домовились, що з моменту визнання та затвердження Мирової угоди судом із закриттям провадження у справі машиномісце № 53, заг. площа 18,20 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) переходить у власність Позивача ( ОСОБА_1 ) в цілому без обмеження права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися відповідно до чинного законодавства (а.с. 15-18).

За змістом відповідей відповідача на звернення позивача №19668 від 22.02.2021 року та №19667 від 26.02.2021 року, згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (спецрозділ, архів) на виконанні перебувало ВП №19889138 з примусового виконання виконавчого листа №6-98/10 від 12.05.2010 року Київського районного суду м. Донецька про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Південкомбанк» боргу у розмірі 37292,58 грн. Станом на 22.02.2021 року у Відділ відсутні підтверджуючі документи про сплату боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Крім того, у своїх відповідях відповідач послався на положення ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

11.05.2021 року відповідач своїм листом №41032 повідомив ОСОБА_2 згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (спецрозділ, архів) на виконанні перебувало ВП №19889138 з примусового виконання виконавчого листа №6-98/10 від 12.05.2010 року Київського районного суду м. Донецька про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Південкомбанк» боргу у розмірі 37292,58 грн. Вказане провадження імпортовано в «Спецрозділ» Автоматизованої системи виконавчих проваджень, однак стан виконавчого документу значиться помилковим. У зв`язку із цим 15.04.2021 року за вих. №35231 направлено відповідний лист до ДП «НАІС» з проханням вжити заходів щодо виведення вказаного документу зі стану «помилковий». Вказане виконавче провадження втрачене державним виконавцем притягнути якого до відповідальності не вбачається можливим у зв`язку зі звільненням останнього. Також державним виконавцем направлено до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області подання з проханням видачі дублікату виконавчого листа №6-98/10 від 12.05.2010 Київського районного суду м. Донецька про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Південкомбанк» боргу у розмірі 37292,58 грн. вих. 34751 від 15.04.2021. Після надходження дублікату виконавчого листа будуть вжиті заходи примусового виконання (а.с. 19).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся до суду із відповідним поданням про видачу дубліката виконавчого листа, однак ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.05.2021 року у справі №6/98/10 подання про видачу дубліката виконавчого листа повернуто заявнику без розгляду (а.с. 20-21, 23-25).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 14.07.2021 року зареєстроване право приватної власності ОСОБА_1 на машиномісце АДРЕСА_2 на підставі мирової угоди затвердженої Дніпровським районним судом м. Києва 11.06.2021 року у справі №755/2889/21 (а.с. 40-41).

Поряд із цим, згідно розділу «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень» від 20.07.2021 року стосовно машиномісця АДРЕСА_2 , яке належить на праві приватної власності позивачці, 25.03.2011 року накладено обтяження: арешт нерухомого майна на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 25.03.2011 року, ВП №19889138, в/п №779/4, в/л №6-98/10, особа майно/права якої обтяжуються - ОСОБА_2 . Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10991498, 25.03.2011.

Положеннями ст.ст. 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності (ст. 319 ЦК України).

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 355, 368 ЦК України).

Згідно ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.ст. 386, 391 ЦК України).

За змістом ст.ст. 60, 73 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Статтею 443 ЦПК України визначено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Встановивши обставини справи та відповідні їм норми чинного законодавства суд дійшов наступних висновків.

Машиномісце АДРЕСА_2 було набуте у власність ОСОБА_2 під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, а відтак це нерухоме майно мало статус спільної сумісної власності подружжя з часу оформлення на нього права власності за ОСОБА_2 .

Ураховуючи, що боржником за виконавчим провадженням №19889138 є ОСОБА_2 , а не позивачка, накладення арешту на вказане майно в цілому, було порушенням прав власності позивачки на це майно, адже за загальним правилом частки подружжя у спільному сумісному майні є рівними, а частка у цьому майні боржника не визначалась.

На теперішній час позивачка є власницею машиномісця АДРЕСА_2 , її право приватної власності на вказане майно зареєстроване у встановленому законом порядку, і при цьому нерухоме майно знаходиться під арештом за зобов`язаннями ОСОБА_2 за якими у виконавчому провадженні №19889138 позивачка боржницею не значиться.

Таким чином, наявність арешту та заборони відчуження майна, що належить особі, яка не є боржником у виконавчому провадженні про стягнення грошових кошті, порушує права власності такої особи на майно, тому арешт і заборона відчуження майна мають бути зняті за рішенням суду.

Поряд із цим суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов`язання відповідача припинити (скасувати) обтяження майна та вилучити (скасувати) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження, адже аналіз положень ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що лише після набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту виконавець виносить відповідну постанову, отже відповідач на час розгляду справи ще не має повноважень знімати арешт до набрання рішенням законної сили і відповідно в цьому питанні прав позивача не порушує. Тим більше не підлягають до задоволення вимоги щодо вилучення з реєстру запису про обтяження, адже зміст і суть відповідного реєстру полягає у фіксуванні всієї історії правового статусу нерухомого майна і в даному випадку відновлення порушених прав позивача полягає у несенні до реєстру запису про припинення відповідного обтяження, а не вилучення запису про обтяження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 280, 281, 354, 355, 433 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 355, 368, 371, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 60,73 СК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту - задовольнити частково.

Зняти арешт з належного ОСОБА_1 машиномісця АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), який був накладений на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 25.03.2011 року (ВП №19889138, в/п №779/4, в/л №6-98/10, номер запису про обтяження 31894266) та зняти заборону на його відчуження.

В іншій частині позову - відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 02.09.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - Дніпровський районний відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15, ).

Суддя -