Провадження 2/557/117/2021
Справа 557/1545/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2021 року смт Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області в складі:

судді Оленич Ю.В.,

секретар судового засідання Лисанець М.В.,

номер справи 557/1545/20,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в смт Гоща в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

за участю представників учасників справи:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 08 січня 2018 року о 16 годині 00 хвилин на автодорозі «Київ-Чоп», поблизу с. Дорогобуж Гощанського району Рівненської області, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ 21011», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_2 , та автомобіля «Шевроле Авео», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_6 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Шевроле Авео», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який є власністю позивача, було пошкоджено.

Постановою від 28 лютого 2018 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 було встановлено, що означена вище дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_2 правил дорожнього руху. Згідно постанови №557/272/18 від 16 жовтня 2018 року останній до адміністративної відповідальності притягнутий не був, у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Позивач звернулась до Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» із заявою на виплату страхового відшкодування, на що 11 листопада 2020 року отримала відмову ліквідатора страховика у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку із прийняттям рішення про ліквідацію страховика та пропуском строку на подання документів на включення до реєстру кредиторів, у якій також було зазначено про те, що названу вище дорожньо-транспортну пригоду визнано страховим випадком та визнано вину особи, яка керувала забезпеченим транспортним засобом «ВАЗ 21011», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За вказаних обставин, представник позивача, посилаючись на приписи норм права, що містяться у статтях 22, 1166, 1187, 1188 ЦК України, просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту належного позивачу автомобіля, яка відповідно до звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу від 28 жовтня 2020 року становить 73 961 гривня 11 копійок, зі стягненням з останнього в порядку частини другої статті 625 ЦК України за період з 08 січня 2018 року по 23 листопада 2020 року 12 307 гривень 11 копійок інфляційних збитків та трьох відсотків річних, які складають 6383 гривні 57 копійок, а також витрат на проведення звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого колісного транспортного засобу в розмірі 3000 гривень, а всього 95 651 гривню 79 копійок матеріальної шкоди та в порядку статті 23 ЦК України моральну шкоди, яку позивачем визначено у розмірі 10 000 гривень.

В обґрунтування розміру моральної шкоди позивачем зазначено, що автомобіль на час звернення до суду через відсутність коштів на ремонт не відремонтовано, у зв`язку з чим позивач втратила спокій та має пригнічений стан, від якого страждає як сама, так і вся її родина, у якій мають місце розлади у стосунках, в сім`ї почалися сварки та суперечності. Крім того, позивач тривалий час змушена користуватися громадським транспортом, що викликало незручності у пересуванні та неможливістю використання автомобіля за призначенням (поїздки до лікарні, особливо в період масових захворювань), так як остання є мамою дитини, якій на момент дорожньо-транспортної пригоди було сім років. Крім того, позивач змушена була відкласти заплановані поїздки, що потребували пересування автомобілем.

Також представник позивача при ухваленні рішення просить вирішити питання витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 гривень та судового збору.

19 лютого 2021 року представником позивача ОСОБА_3 до суду подано клопотання про розподіл судових витрат, у якому останній в порядку статтей 133, 137 ЦПК України просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 11 058 гривень 60 копійок.

У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив на позовну заяву не надав.

24 березня 2021 року відповідач подав до суду письмові пояснення від 23 березня 2021 року, згідно яких у задоволенні позову просить відмовити. В обґрунтування такої своєї позиції останній зазначив, що його вина у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди ні постановою про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2018 року, ні постановою Гощанського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2018 року, згідно якої провадження по справі було закрито відповідно до ст. 38 КУпАП, не була встановлена, а тому таке не може слугувати преюдиційним фактом при розгляді даної цивільної справи.

Водночас відповідач піддає сумніву належність такого доказу, як звіт про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу від 28 жовтня 2020 року ФОП ОСОБА_7 , вказуючи на те, що останній не є особою, яка уповноважена законом на проведення такого виду робіт, який до того ж складено всупереч встановленим державою нормам. Відповідач при цьому звертає увагу на наступне: дата оцінки за звітом - 08 січня 2018 року, а дата укладення договору з ФОП ОСОБА_7 є 23 жовтня 2020 року, тому, на його переконання, неможливо довести, що саме цей суб`єкт за 3000 гривень проводив оцінку; при розрахунку компенсації не враховано технічний знос транспортного засобу; ринкова вартість автомобіля за звітом та вартість ушкодження кузова є абсолютно непропорційним; звіт про оцінку вартості складено майже через два роки після дорожньо-транспортної пригоди, коли автомобіль продовжував мати природний процес зносу.

Враховуючи те, що сума збитку є абсолютно неналежною до застосування, не належним, на переконання відповідача, є увесь розмір обрахованої позивачем заборгованості.

Також у поданих письмових поясненнях відповідач вказує на те, що є неналежним відповідачем. Вважає, що оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахована, тому покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідач зауважує, що у разі ліквідації страховика за його власним рішенням, визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. При цьому, обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Разом з тим, у позові та додатках до нього не наведено жодного доказу на предмет того, чи зверталась позивач до суду щодо невиконання страховиком або МТСБУ свого обов`язку щодо відшкодування шкоди майну позивача, а судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

З огляду на зазначене, а також те, що позивачем пропущено строк на подання заяви про включення до реєстру кредиторів, а вина відповідача у недобросовісній відмові у виплаті страхового відшкодування відсутня, останній в повному обсязі заперечує проти задоволення позовних вимог та вважає неправомірним покладення на нього обов`язку з відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди.

Також 24 березня 2021 року відповідачем та його представником до суду подано заву, в якій останні просили відмовити позивачеві у заявленій 19 лютого 2021 року сумі судових витрат, висловивши свою незгоду з розміром заявлених представником позивача судових витрат у сумі 11 058 гривень 60 копійок.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

30 грудня 2020 року та 01 лютого 2021 року ухвалами судді Гощанського районного суду Рівненської області задоволені клопотання представника позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, 01 квітня 2021 року - задоволено клопотання представника відповідача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та відкладено підготовче засідання.

19 лютого 2021 року ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області закрито підготовче провадження по справі та таку призначено до судового розгляду.

26 серпня 2021 року ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводились.

Позивач у судове засідання не з`явилася, розгляд справи просила здійснювати за її відсутності, про що зазначила у заяві від 25 січня 2021 року. Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив такі задовольнити, при цьому вказавши на підстави та доводи, зазначені у позові.

Відповідач у судове засідання не з`явився, розгляд справи просив проводити у його відсутності, з огляду через неможливість приїзду для участі у такому, про що зазначив у поданих ним до суду письмових поясненнях від 23 березня 2021 року. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції представник послався на доводи, які є аналогічними зазначеним у письмових поясненнях відповідачем.

Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на таке.

Судом установлено, що 08 січня 2018 року приблизно о 16 годині 00 хвилин на автодорозі «Київ-Чоп», поблизу с. Дорогобуж Гощанського району Рівненської області, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ 21011», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_2 , та автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_6 .

Згідно даних Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , власником транспортного засобу «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_4

09 січня 2018 року інформацію про вказану дорожньо-транспортну пригоду було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000012 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Слідчим СВ Гощанського ВП Острозького ВП ГУНП в Рівненській області Бялим О.О. 28 лютого 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000012, закрито у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. При цьому вказану постанову разом з копіями матеріалів кримінального провадження направлено начальнику Гощанського ВП Острозького ВП ГУНП в Рівненській області для вирішення питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності відповідно до КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення серія БД №331974 від 27 березня 2018 року складено стосовно ОСОБА_2 , який порушив вимоги п.п. 2.3 б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Гощанського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2018 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно звіту №0396-VV-01 про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ), складеного 28 жовтня 2020 року оцінювачем дорожніх транспортних засобів ОСОБА_8 , керівник суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , вартість відновлювального ремонту (з врахуванням ПДВ 20% на запчастини та матеріали) транспортному засобу «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 73 961 гривня 11 копійок.

Позивач ОСОБА_4 оплатила вартість проведення вказаного дослідження у сумі 3000 гривень, що стверджується даними дубліката квитанції №0.0..1 від 06 листопада 2020 року.

Транспортний засіб «ВАЗ 21011», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким під час здійснення дорожньо-транспортної пригоди керував ОСОБА_2 , на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди було застраховано Приватним акціонерним товариством «Київський страховий дім».

01 березня 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулась у Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка відбулася 08 січня 2018 року, та заявою про виплату страхового відшкодування, що стверджується даними листа №1111 від 11 листопада 2020 року ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім». Однак, у зв`язку із прийняттям рішення про ліквідацію страховика та пропуском строку на подання документів на включення до реєстру кредиторів позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Представник позивача, вказуючи на ситуацію зі страховою компанією (ліквідація страховика та пропуск строку на подання документів на включення до реєстру кредиторів, у зв`язку з чим відмовлено у виплаті страхового відшкодування), діючи в інтересах позивача, звернувся з позовними вимогами про відшкодування майнової шкоди в повному обсязі до особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді.

Таким чином між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише з вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Отже, норми статтей 1166, 1188 ЦК України передбачають презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18).

У ході розгляду справи судом досліджувалися матеріали кримінального провадження №0000012 та матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 №557/272/18, із яких убачається, що останній під час провадження у вказаних справах не спростовував обставин, зазначених у постанові про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2018 року та у протоколі про адміністративне правопорушення від 27 березня 2018 року.

За змістом постанови слідчого СВ Гощанського ВП Острозького ВП ГУНП в Рівненській області Бялого О.О. від 28 лютого 2018 року про закриття кримінального провадження убачається, що в ході проведення досудового розслідування встановлено, що 08 січня 2018 року приблизно о 16 годині 00 хвилин на автодорозі «Київ-Чоп», поблизу с. Дорогобуж Гощанського району Рівненської області, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21011», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись з боку м. Рівне в напрямку с. Синів Гощанського району Рівненської області, допустив зіткнення з автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався попереду у попутньому напрямку. У цій же постанові слідчого зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_2 Правил дорожнього руху України, тому вказану особу, за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, слід притягнути до адміністративної відповідальності.

У своїх письмових поясненнях, які наявні в матеріалах кримінального провадження, 09 січня 2018 року ОСОБА_2 визнав, що допустив зіткнення з автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався попереду нього та зупинився перед пішохідним переходом, щоб пропустити пішоходів. Як зазначив ОСОБА_2 у цих же поясненнях, побачивши зупинку вказаного автомобіля, почав гальмувати та, в наслідок того, що відстань між автомобілями складала 20-30 метрів, а також в силу технічних характеристик автомобіля, допустив зіткнення.

Вказані пояснення узгоджуються також з даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 08 січня 2018 року та плану схеми ДТП, яка не містить застережень з боку водія ОСОБА_2 з приводу правильності її складання, а також відповідають письмовим поясненням, які надані ОСОБА_2 при складанні відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення серія БД №331974 від 27 березня 2018 року складено стосовно ОСОБА_2 , який порушив вимоги п.п. 2.3 б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Згідно з п. 2.3 б) Правил дорожнього руху України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, зокрема, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Пунктом 12.1. Правил дорожнього руху України передбачено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

За змістом п. 13.1 Правил дорожнього руху України, водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

По відношенню до водія ОСОБА_6 , який керував автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , протокол про адміністративне правопорушення не складався, тому питання про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП не вирішувалось.

Постанова про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2018 року та постанова Гощанського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2018 року, якою провадження у справі було закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення відповідно до пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП, ОСОБА_2 не оскаржувалися.

Аналіз положень статті 38 КУпАП і пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП дає підстави стверджувати, що їх застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

ОСОБА_2 та його представник, заперечуючи твердження позивача про вину ОСОБА_2 з підстав недоведення такої у судовому порядку, належних доказів на спростування такої вини до суду не надали.

За таких обставин, суд приходить висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні 08 січня 2018 року дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_4 .

При цьому суд зауважує, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі статті 38 КУпАП за закінченням строків накладення адміністративного стягнення, не звільняє винну особу від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Водночас суд критично сприймає твердження сторони відповідача про те, що обов`язок із відшкодування завданої позивачу шкоди покладається на страховика, а стягнення такої шкоди із ОСОБА_2 суперечить меті здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, з огляду на наступне.

У даному випадку позивач очікувала отримати страхове відшкодування від страховика відповідача - Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім», проте через перебування останнього з 10 серпня 2018 року в стадії припинення відшкодування до теперішнього часу позивачем не отримано. Позивачеві ліквідатором Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» відмовлено у включені до реєстру кредиторів через пропуск строку подачі відповідної заяви і як наслідок відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Як установлено судом з листа ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» Шевченка С.Г. за №1111 від 11 листопада 2020 року, ОСОБА_4 01 березня 2018 року до Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» було подано повідомлення про подію, що може бути визнана страховою, та заяву про виплату страхового відшкодування, однак остання не була опрацьована у зв`язку із тим, що вина ОСОБА_2 встановлювалась у судовому порядку.

За змістом цього ж листа убачається, що всі необхідні документи, що підтверджують вину ОСОБА_2 для розгляду заяви про виплату страхового відшкодування ОСОБА_4 було подано 24 січня 2019 року.

Водночас суд зауважує, що ОСОБА_4 , як кредитор, з незалежних від неї обставин не мала можливості заявити свої вимоги протягом двох місяців з дня оприлюднення повідомлення про прийняте позачерговими Загальними зборами акціонерного Товариства рішення щодо ліквідації Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім», оскільки рішення за результатами розгляду адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_2 Гощанським районним судом Рівненської області було прийнято лише 16 жовтня 2018 року.

З огляду на те, що з вимогою про виплату страхового відшкодування, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 08 січня 2018 року, позивач зверталася, як до страховика відповідача 01 березня 2018 року, так і в подальшому до ліквідатора страховика - 24 січня 2019 року, з приводу чого отримала відмову у здійсненні такої виплати, суд зважаючи на те, що на даний час страхова компанія перебуває в стані припинення, приходить висновку про те, що єдиним справедливим та ефективним способом захисту порушеного права позивача є звернення з позовом безпосередньо до завдавача шкоди.

Такий підхід, на переконання суду, за встановлених вище обставин є справедливим, забезпечить отримання потерпілою особою реальне відшкодування завданої в дорожньо-транспортній пригоді шкоди та забезпечить можливість відновлення її прав.

У своєму рішенні по справі Остапенко проти України від 14 червня 2007 року №17341/02 ЄСПЛ зазначив, що Конвенційними інституціями сформовано єдину позицію, згідно з якою «майно» у сенсі статті 1 Першого протоколу може бути як «існуюче майно» (див. справу Van der Mussele v. Belgium, від 23 листопада 1983 року, серія А, N 70. с. 23, п. 48), так і активи, включаючи скарги, в зв`язку з якими заявник може стверджувати, що він має щонайменше «законне сподівання» на те, що вони будуть реалізовані (рішення Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium, від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21. п. 31, та Ouzounis and Others v. Greece, N 49144/99, від 18 квітня 2002 року, п. 24).

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах законодавства.

Кожен громадянин має право обирати способи захисту своїх прав і ніхто не може його обмежувати в цьому, якщо він діє в межах Закону.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У своїй постанові від 21 травня 2012 року Верховний Суд України у справі №6-20цс11, зазначив про те, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статтей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Характер засобу юридичного захисту, необхідного для дотримання статті 13 Конвенції, залежить від природи можливого порушення. Під «ефективним» слід розуміти такий засіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. За змістом ефективний засіб захисту повинен відповідати природі порушеного права, характеру допущеного порушення та наслідкам, які спричинило порушення права особи.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ухвалення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту майнових прав, повинен забезпечити реальну можливість отримання відшкодування збитків, завданих відповідачем в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, і це відшкодування повинно бути проведено в розумні строки та не ставитися в залежність від інших факторів, як, наприклад, процедура припинення (ліквідації) страховика особи, яка завдавала шкоди.

Водночас, суд не вбачає підстав для застосування висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, оскільки в ній встановлені інші обставини: з позовом звернулась страхова компанія (яка виплатила потерпілій особі страхову виплату на підставі договору добровільного майнового страхування) до винної особи з тих підстав що вона не надала письмового повідомлення про ДТП своєму страховику. У даній справі позивач письмово повідомляла страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду, однак отримала відмову ліквідатора страхової компанії у виплаті страхового відшкодування, оскільки з 10 серпня 2018 року страхова компанія перебуває в стані припинення, а позивачем пропущено строк на подання заяви для включення до реєстру кредиторів.

Визначаючи розмір матеріальної шкоди, який підлягає до стягнення, суд враховує дані звіту №0396-VV-01 про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ), складеного 28 жовтня 2020 року оцінювачем дорожніх транспортних засобів ОСОБА_8 , керівник суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 .

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Як убачається зі змісту звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ) від 28 жовтня 2020 року, ФОП ОСОБА_7 діяв на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності №73/18, виданого Фондом державного майна України 26 січня 2018 року, та договору із замовником на проведення незалежної оцінки, проведення оцінки було здійснено атестованим і зареєстрованим оцінювачем ОСОБА_8 за результатом огляду колісного транспортного засобу «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді, що сталась 08 січня 2018 року, з метою визначення вартості відновлювального ремонту цього автомобіля.

Згідно з вказаним звітом, суб`єктом оціночної діяльності на підставі відповідних нормативно-правових актів, в тому числі Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, та довідкових джерел інформації зроблено висновок, що величина вартості відновлювального ремонту «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з врахуванням допусків в межах яких відбулась оцінка з врахуванням ПДВ 20% (на запчастини та матеріали) складає 73 961 гривня 11 копійок. Для визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ було застосовано витратний підхід, що передбачає визначення поточної вартості витрат на відтворення або заміщення об`єкта оцінки з подальшим коригуванням їх на суму зносу (знецінення), про що зазначено у розділ звіту 2. «Визначення вартості відновлювального ремонту, пошкодженого КТЗ».

У додатках до даного звіту містяться протокол огляду колісного транспортного засобу від 27 жовтня 2020 року, в якому зазначено назви пошкоджених деталей і опис таких пошкоджень в ДТП, фототаблиця отриманих ушкоджень, повідомлення ОСОБА_2 про проведення огляду КТЗ, а також вартість ремонтно-відновлювальних робіт, які необхідно провести для відновлення попереднього стану автомобіля позивача, пошкодженого внаслідок неправомірних дій відповідача.

Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Оскільки розмір завданої шкоди під час розгляду справи не спростований і встановлений на підставі відповідного звіту про визначення вартості матеріального збитку завданого позивачу, складеного за результатом проведення автотоварознавчого дослідження пошкодженого колісного транспортного засобу на її замовлення, а відповідачем не надано відповідний висновок експерта із цього самого питання, при наявності у останнього сумнівів щодо його правильності, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає майнова шкода у розмірі вартості відновлювального ремонту, встановлена у зазначеному вище звіті в сумі 73 961 гривня 11 копійок, зі стягненням витрат на проведення оцінки, що становлять 3000 гривень.

Доводи відповідача та його представника з приводу недопустимості такого доказу, як звіт про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого КТЗ, оскільки останній складений неуповноваженою особою на проведення такого виду робіт, при розрахунку компенсації не враховано технічний знос транспортного засобу, ринкова вартість автомобіля за звітом та вартість ушкодження кузова є абсолютно непропорційним та звіт про оцінку вартості складено майже через два роки після дорожньо-транспортної пригоди, судом відхиляються, так як ґрунтуються на неправильному розумінні положень статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Відповідач та його представник також не спростували установлені обставини у порядку, визначеному статтями 76-81 ЦПК України, не заявляли клопотань про витребування доказів, виклик і допит оцінювача або про призначення відповідної судової експертизи, обмежившись лише власними поясненнями.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних, нарахованих позивачем на суму збитку в порядку статті 625 ЦК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення».

Разом з тим, підтвердженням існування такого зобов`язання з визначеним розміром відшкодування та терміном сплати відповідної компенсації має бути судове рішення. Оскільки підстави та розмір такого відшкодування є предметом встановлення по даній справі, суд вважає, що підстави для стягнення інфляційних втрат відсутні.

Щодо наявності підстав для стягнення з відповідача заподіяної моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, суд виходить із наступного, застосовуючи такі норми закону.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У позові ставиться вимога про стягнення на користь позивача 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, з посиланням при цьому на статтю 23 ЦК України.

Суд вважає доведеним, що дії відповідача у даному випадку були неправомірними і цими неправомірними діями позивачу було завдано моральну шкоду, між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивача та наслідками у вигляді завдання моральної шкоди, яка виразилася у перенесенні душевних страждань та створенні психологічного дискомфорту у зв`язку з цим є причинно-наслідковий зв`язок.

Отже, суд вважає доведеною ту обставину, що позивачу, внаслідок неправомірних дій відповідача, які виразилися в пошкодженні транспортного засобу, було завдано моральну шкоду, яка полягає у позбавлення позивача можливості користування автомобілем, який нею використовувався у повсякденному житті та був придбаний для благополуччя та комфорту сім`ї, що внесло негативні корективи у звичайний повсякденний життєвий ритм та створило психологічний дискомфорт.

При визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує те, що тяжких наслідків для позивача у результаті дорожньо-транспортної пригоди не настало.

За таких обставин, оцінюючи розмір моральних страждань позивача, враховуючи засади розумності та справедливості, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 гривень.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно вимог статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

З врахуванням того, що позов, заявлений представником Грабовським О.О. в інтересах ОСОБА_4 , судом задоволено частково (74,74 %), на користь останньої з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2286 гривень, сплачений згідно квитанцій від 24 листопада 2020 року №0.0..1 та №0.0..1, що відповідатиме положенням частини першої статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 8000 гривень, суд приходить наступних висновків.

Частиною другою статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини третя та четверта статті 137 ЦПК України).

Згідно заяви представника позивача Грабовського О.О. від 19 лютого 2021 року, яка міститься у матеріалах справи, останній повідомив суд, що позивачем понесені судові витрати в розмірі 11 058 гривень 60 копійок, які складаються з витрат на оплату судового збору в розмірі 3058 гривень 60 копійок та витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 8000 гривень. Про очікуване понесення судових витрат у такому ж розмірі було зазначено представником позивача і у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат при зверненні до суду з позовом.

Судом установлено, що 20 листопада 2020 року ОСОБА_4 уклала з адвокатом Грабовським О.О. договір про надання правової допомоги, у якому сторони обумовили те, що гонорар адвоката за підготовку позовної заяви та представництво клієнта в суді першої інстанції становить 8000 гривень.

Таким чином, розмір гонорару адвоката встановлений договором у фіксованому розмірі, отже є визначеним, та не потребує детального опису робіт, визначеного частиною третьою статті 137 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: ордер на надання правничої (правової) допомоги від 25 листопада 2020 року ОСОБА_4 адвокатом Грабовським О.О.; свідоцтво про право на зайняття адкокатською діяльністю серії КС №8220/10, видане 08 жовтня 2019 року; розрахунок суми судових витрат від 19 лютого 2021 року; прибутковий касовий ордер №1 від 20 листопада 2020 року, згідно якого ОСОБА_3 від ОСОБА_4 прийнято 8000 гривень за підготовку позовної заяви та представництво клієнта в суді першої інстанції, що вказує на виконання позивачем зобов`язання згідно договору від 20 листопада 2020 року.

Оцінюючи обґрунтованість витрат позивача на правову допомогу, заперечення представника відповідача, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, складність справи, суд дійшов висновку, що обсяг наданих послуг адвокатом в суді відповідає критерію реальності таких витрат, а тому відповідно до положень статті 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 5979 гривень 20 копійок.

Керуючись статтями12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 76 961 гривню 11 копійок матеріальної шкоди, 2000 моральної шкоди, 5979 гривень 20 копійок витрат на професійну правничу допомогу, 2286 гривень судового збору, всього 87 226 (вісімдесят сім тисяч двісті двадцять шість) гривень 31 копійку.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду або через Гощанський районний суд Рівненської області (відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 03 вересня 2021 року.

Суддя Ю.В. Оленич