Справа № 234/7188/21
Провадження № 2/234/3081/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Лебединець Г.С.,

секретар судового засідання - Берліна А.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи - ОСОБА_2 , розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

03.06.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позов обгрунтувала тим, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . В будинку, окрім неї, значаться зареєстрованими відповідачі по справі - її син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 , онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також знайомий її покійної матері ОСОБА_7 , які з грудня 2013 року у будинку не проживають. Вказує, що її син, донька та онуки виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, а місцезнаходження відповідача ОСОБА_7 їй взагалі невідоме. Їх речей в будинку немає, комунальні послуги не оплачують. З реєстрації відповідачі в добровільному порядку не знімаються, чим перешкоджають позивачу належним чином розпоряджатися своєю власністю, отримати субсидію та змушує нести додаткові витрати по комунальному обслуговуванню будинка. Просить винести рішення, яким визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, надали суду заяви, в яких просили розглядати справу у їх відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився за невідомою суду причиною, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення слухання справи не надав. Відзив на позов, також, від нього не надходив. Суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності на підставі наявних доказів.

В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки та пілкування проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Вислухав пояснення позивача, представника третьої особи, проаналізувавши зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства.

Згідно правовстановлюючих документів, позивачу на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.11.2011 року та копією витягу про державну реєстрацію прав Краматорського міського бюро технічної інвентаризації від 11.09.2011 року.

Згідно довідки № 25574 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01.06.2021 року, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради, у будинку АДРЕСА_1 зареєстрованими є: позивач по справі- ОСОБА_1 , її син ОСОБА_3 , її донька ОСОБА_4 , її онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та без родинних відносин ОСОБА_7 .

Згідно актів про підтвердження факту не проживання від 01.06.2021 року, складених Біленьківским стростинським округом виконавчого комітету Краматорської міської ради, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , разом з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в будинку фактично не проживають з 2013 року по теперішній час.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу (дружина, їх діти, батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім`ї, в тому числі й колишнього, права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц виклав правову позицію, з якої слідує, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 , разом з матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про державну реєстрацію права від 10.01.2014 року та свідоцтвами про реєстрацію по місцю проживання від 08.11.2018 року.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідачі по справі не є власниками будинку АДРЕСА_1 , не мешкають в житловому приміщенні, що належить на праві власності позивачу, тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 визнавши відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , оскільки реєстрація відповідачів по справі чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування житлом приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Краматорського міського суду Г. С. Лебединець