Справа № 440/198/19 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О.
Провадження № 22-ц/811/393/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача

ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Відділ Держземагенства у Буському районі Львівської області, Милятинська сільська рада Буського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною,-

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2019 року до Буського районного суду Львівської області з позовом звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Відділ Держземагенства у Буському районі Львівської області, Милятинська сільська рада Буського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позов мотивує тим, що він є власником земельної ділянки загальною площею 0,2500 га з кадастровим номером :17:006:0007, що знаходиться на території с. Ріпнів Буського району Львівської області і призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до державного акту від 14 грудня 2012 року серія ЯМ № 367818 та земельної ділянки площею 0,0825 га кадастровий номер :17:006:0008, що розташована також в с.Ріпнів Буського району Львівської області і призначення для ведення особистого селянського господарства відповідно до державного акту від 14.12.2012 серія ЯМ № 367819. Зазначені земельні ділянки позивач успадкував після смерті ОСОБА_5 . Частиною земельних ділянок користується сусідка ОСОБА_6 яка на думку позивача захопила частину належних йому земельних ділянок. ОСОБА_1 та покійна ОСОБА_5 неодноразово звертались до ОСОБА_6 про звільнення захоплених земельних ділянок. Самозахоплення земельних ділянок відповідачкою підтверджується відповідями з Буської районної державної адміністрації у 1998 році, Буського районного відділу земельних ресурсів від 15.08.2003 року. Площа земельних ділянок станом на 12 вересня 1993 року ОСОБА_6 становила 0,29 га, а площа ОСОБА_1 0,35 га. Площа земельних ділянок згідно державних актів сторін становить: ОСОБА_1 0,3325 га, ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) 0,3033 га. На даний час на земельній ділянці встановлено бетонну огорожу, що не дає позивачу можливість користуватись земельною ділянкою на власний розсуд. Просить суд зобов`язати ОСОБА_6 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні його земельними ділянками шляхом знесення бетонної огорожі.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Відділ Держземагенства у Буському районі Львівської області, Милятинська сільська рада Буського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_2 оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу, що ОСОБА_6 користується земельними ділянка належними позивачу без його згоди, порушила межі земельних ділянок, самовільно захопила частину земельних ділянок позивача, перемістивши свою огорожу в його сторону. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 згідно фактичних замірів складає 0,3320 га, згідно державного акту 0,3325 га, існуючі розміри земельної ділянки позивача ОСОБА_1 не змінились, оскільки є поняття похибки. Окрім цього, суд прийшов до висновку, що оформивши своє право власності на земельні ділянки позивач, який не погоджувався з розмірами до отримання державних актів, визнав розміри земельних ділянок.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 земельні ділянки після смерті ОСОБА_5 успадкував згідно заповіту.

Земельні ділянки знаходяться в с. Ріпнів Буського району Львівської області.

Одна земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до державного акту від 14 грудня 2012 року серія ЯМ № 367818, а інша земельна ділянка площею 0,0825 га, призначення для ведення особистого селянського господарства відповідно до державного акту від 14.12.2012 серія ЯМ № 367819.

На земельні ділянки оформлені державні акти на право власності на земельні ділянки у 2012 році позивачем по справі ОСОБА_1 (а.с. 7, 8).

Відповідачка ОСОБА_6 отримала державний акт про право приватної власності на землю 22 жовтня 1998 року (а.с. 47-48).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із частиною 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, будучи не згідним з розмірами земельних ділянок, позивач оформив державні акти на право власності на земельні ділянки та вважає, що з сторони відповідача відбулось та відбувається захоплення його земельних ділянок.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, на представлені позивачем, як докази, листи звернення до сільської ради, Буської районної ради за період з 2015 2017 роки (а.с. 11-18), які свідчать про те, що позивач не був згідний з розмірами земельних ділянок, які успадкував і на які оформив право власності.

Згідно акту обстеження присадибних земельних ділянок сторін від 09 липня 2018 року (а.с.48) убачається, що площі земельних ділянок становлять ОСОБА_9 0,3033 га, ОСОБА_1 0,3325 га згідно державних актів.

Земельні ділянки позивача та відповідачки розділяє бетонна огорожа. При цьому позивач ствердно не повідомив, якого розміру дана бетонна огорожа, де її початок та де її закінчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи був досліджений ситуаційний план, який представлений позивачем. Ситуаційний план складався приватним підприємством «Кайлас-К». Площа земельної ділянки ОСОБА_1 згідно фактичних замірів складає 0,3320 га, згідно державного акту 0,3325 га. При дослідженні ситуативного плану судом встановлено, що в тій частині на яку вказує позивач, де міститься на його думку порушення, порушень не встановлено. Натомість порушення встановлені в частині земельної ділянки для особистого господарства. Про цю обставину суду повідомив спеціаліст ОСОБА_10 , який працює інженером-геодезистом у приватному підприємстві «Кайлас-К» і який на час проведення вимірів був стажистом і був присутній при обмірах. Похибка при вимірах має місце, на це впливає і товщина огорожі і її довжина. В даному випадку похибка 10-15 см плюс товщина огорожі.

Суд першої інстанції, проаналізувавши пояснення спеціаліста і представлені докази як позивачем так і відповідачкою, прийшов до правильного висновку, що існуючі розміри земельної ділянки позивача ОСОБА_1 не змінились, оскільки є поняття похибки, крім того, такої вимоги як відновлення меж земельної ділянки позивачем не заявлялись, а оформивши своє право власності на земельні ділянки позивач, який не погоджувався з розмірами до отримання державних актів, визнав розміри земельних ділянок.

Враховуючи державні акти про право приватної власності на землю позивача і відповідачки судом ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не встановлення самозахоплення відповідачем земельної ділянки позивача шляхом перенесення огорожі на декілька метрів в глибину земельної ділянки останнього.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Буського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник