Дата документу 20.04.2021 Справа № 336/7588/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 336/7588/20 Головуючий у 1-й інстанції Дацюк О.І.
Номер провадження 22-ц/807/1569/21 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_2 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 16 травня 2008 року, згідно якої отримала кредит на картковий рахунок у розмірі, що визначений у довідці про зміну умов кредитування. В подальшому, кредитний ліміт було збільшено до 10000 грн.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав Позичальнику можливість розпоряджатись кредитними кошами, на умовах, передбачених Договором.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Станом на дату смерті ОСОБА_2 , її заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання нею взятих на себе зобов`язань, дорівнювала 10512,70 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що 30 грудня 2017 року ними до Другої Запорізької державної нотаріальної контори направлено претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України. 22 березня 2018 року позивачем отримана відповідь, в якій зазначалося, що спадкоємці померлої із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися, спадкова справа була заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк».

Проте, спадкоємцем, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, з яких вбачається, що вони були зареєстровані за однією адресою.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вимога Банку, направлена на його адресу залишилась без виконання, АТ КБ «ПриватБанк» просили суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість у розмірі 10512,70 грн. за кредитним договором № б/н від 16 травня 2008 року та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2021 року позов залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Оскільки суду не надано доказів вартості майна, одержаного відповідачем у спадщину після смерті ОСОБА_2 , позивачем не доведено обставину, на яку він посилається як на підставу свого позову, тому у його задоволенні необхідно відмовити. Суд першої інстанції також зауважив, що АТ КБ «ПриватБанк» також не доведено, що ОСОБА_1 є родичем або членом сім`ї, та відповідно спадкоємцем померлої.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2021 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов.

В обґрунтування апеляційної скарги, АТ КБ «ПриватБанк» посилаються на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 15 липня 2015 року у справі № 6-12766св15, в якій зазначено, що зобов`язуючи банк довести обставини, на які він посилається у позовній заяві, а саме визначити обсяг та вартість спадкового майна, суд фактично переклав на банк обов`язки нотаріуса щодо визначення складу спадкового майна, який покладені на нього обов`язки не виконав. Крім того, апеляційний суд, покладаючи на позивача тягар доказування складу та вартості спадкового майна, не врахував, що інформація щодо фізичної особи - власника майна, її майновий стан, у тому числі обсяг успадкованого майна відповідно до Закону України «Про інформацію» є конфіденційною, тобто інформацією з обмеженим доступом. Отримання такої інформації у даному випадку можливе лише за відповідним судовим рішенням. При відсутності такого судового рішення позивач позбавлений можливості самостійно отримати докази щодо складу та вартості спадкового майна. Також, у постанові від 18 вересня 2019 року (справа № 640/6274/16-ц) Верховним Судом зазначено, що висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача.

Враховуючи вищевикладені положення, АТ КБ «ПриватБанк», як кредитор спадкодавця, самостійно не мав можливості встановити обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини, оцінити їх в грошовому еквіваленті, тому, на думку скаржника, при встановленні факту відсутності такої інформації, для повного і всебічного з`ясування обставин справи, суд повинен був самостійно встановити цю інформацію. При цьому, відповідач не довів, що спадкового майна за померлим позичальником немає, або воно є меншою вартістю, ніж заявлені кредитором спадкодавця вимоги. Таким чином, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив належним чином докази по справі та дійшов передчасних висновків про відмову в позові.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник АТ КБ «ПриватБанк», належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (а.с. 90-91), до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. ОСОБА_1 повідомлявся про дату та час судового засідання відповідно до законодавства, у судове засідання також не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав.

За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 16 травня 2008 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Базова відсоткова ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору дорівнювала 3% в місяць із розрахунку 360 днів на рік (а.с. 18).

З заяви також встановлено, що ОСОБА_2 16 травня 2008 року було відкрито рахунок та видано одну картку (а.с. 18, зворот).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_2 встановлено, що кредитний ліміт на картці збільшувався до 10000 грн. (а.с. 17).

Випискою по картковому рахунку ОСОБА_2 вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами (а.с. 11-16).

З копії свідоцтва про смерть від 11 жовтня 2017 року встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 35).

З розрахунку заборгованості, наданої АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 станом на дату смерті становить 10512,70 грн. та складається із заборгованості за тілом кредиту (а.с. 6-10).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до спадкоємця.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Разом з тим положення зазначеної правової норми застосовуються у випадку дотримання кредитором статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.

З матеріалів справи також встановлено, що на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк», поданої 17 листопада 2017 року, тобто протягом одного року від дня настання строку вимоги, Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 1 після померлої ОСОБА_2 . Її спадкоємці не зверталися із заявами про прийняття спадщини чи відмову від неї (а.с. 40).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є його правом, а не обов`язком, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Зазначаючи, що відповідач по справі ОСОБА_1 , є спадкоємцем після померлої ОСОБА_3 , АТ КБ «ПриватБанк» посилались на відмітку про реєстрації місця проживання у паспорті відповідача. Так, з копії паспорта вбачається, що з 24 травня 2011 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 33-34). Встановлено також, що померла ОСОБА_2 була також зареєстрована за вказаною адресою: з 23 листопада 1991 року (а.с. 31-32).

Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» не надано жодних доказів на підтвердження наявності родинних відносин між відповідачем та померлої, ступені їх рідства , тощо. При цьому, за приписами ч. 1 ст. 1264 ЦПК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини мають право на спадкування у четверту чергу за законом.

Встановивши також, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження наявності у спадкодавця рухомого та/або нерухомого майна, колегія суддів погоджується із висновком суду про необґрунтованість позову банку до спадкоємця боржника.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не витребував від держаних органів відомості щодо наявності у спадкодавця майна, що є порушенням процесуальних вимог, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст 13 ЦПК України).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З матеріалів справи встановлено, що позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів в суді першої інстанції, не скористався, оскільки його представник в судові засідання не з`являвся та подав заяву про розгляд справи без виклику сторін (а.с. 51).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України).

Посилання в апеляційній скарзі на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 15 липня 2015 року у справі № 6-12766св15 та постанову Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа № 640/6274/16-ц) не можуть прийняті, оскільки диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду. А стороною позивача жодних клопотань заявлено не було.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на постанову Верховного Суду від 04 липня 2019 року, справа № 320/5909/16-ц, провадження № 61-30773св18, в якій зазначено, що Верховним Судом в оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.

Враховуючи недоведеність позивачем факту того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем померлої, наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_2 , у межах вартості якого спадкоємець останнього несе відповідальність перед кредитором, колегія судів погоджується із висновками суду про необґрунтованість позову банку до спадкоємця боржника.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: