Справа № 450/1803/18 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/2076/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

судового засідання

02 вересня 2021 року м.Львів

Справа №450/1803/18

Провадження № 22ц/811/2076/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Пустомити 13 травня 2019 року у складі судді Даниліва Є.О., у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітної ОСОБА_2 , з участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України та іноземної держави - Російської Федерації, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

11 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування заяви посилається на те, що вона ( ОСОБА_1 ) є дружиною, а малолітня дитина ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , який загинув при виконанні обов`язку військової служби 5 вересня 2014 року біля населеного пункту Цвітні Піски Слов`яносербського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Просила заяву задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує її законні права та інтереси, а також її малолітньої дочки; винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву. Зазначає, що встановлення рішенням суду юридичного факту безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Стверджує, що метою встановлення даного юридичного факту є визначення статусу ОСОБА_3 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, тобто - жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Зазначає, що серед таких прав є, зокрема, право на отримання різних видів допомоги від гуманітарних організацій, у тому числі отримання психологічної допомоги. Загибель ОСОБА_3 не є загальновідомим фактом, а тому потребує встановлення в судовому порядку.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 цього Закону встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості заінтересованої особи.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_3 5 вересня 2014 року при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).

Згідно з частиною другою статті 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 497 цього Кодексу підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Відтак, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), від 3 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19), від 24 червня 2020 року у справі № 711/16/19 (провадження № 61-12669св19), вона є незмінною та усталеною.

П итання про те, який орган іноземної держави компетентний надати згоду на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави вирішується законодавством відповідної іноземної держави.

Прийнявши позовну заяву, суддя на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то іноземна держава не може набувати процесуального статусу учасника у цивільній справі. Надсилання судових запитів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватися виключно через Міністерство закордонних справ України (МЗС).

Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (рішення Європейського суду з прав людини від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, пункт 22).

Згідно із частиною другою статті 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 80 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.

Іноземна держава- Російська Федерація має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна її згода на участь у цій справі, оскільки зазначена держава зазначена як заінтересована особа у заяві, поданій до суду.

Суд першої інстанції перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі не надіслав заінтересованій особі (Російській Федерації) у встановленому порядку заяву із додатками і не з`ясував, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу цієї держави на розгляд справи в судах України. З`ясування цього питання має істотне значення для вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може мати правового статусу заінтересованої особи в цивільному процесі України.

Колегія суддів прийшла до висновку, що підлягає з`ясуванню питання щодо того, чи існує згода компетентних органів Російської Федерації на розгляд цієї справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.258-261,ч.2,3 ст.381, ст.389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Доручити Міністерству закордонних справ України звернутися із запитом до Посольства Російської Федерації в Україні для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави (Російської Федерації) на розгляд справи в судах України, в тому числі цивільної справи № 450/1803/18 за заявою ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , з участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України та іноземної держави - Російської Федерації, про встановлення факту загибелі ОСОБА_3 5 вересня 2014 року при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; яка перебуває в провадженні Львівського апеляційного суду, за наслідком чого встановлюється, чи набуває ця іноземна держава процесуального статусу учасника справи у цивільному процесі.

Отримані на запит матеріали просимо направити на адресу Львівського апеляційного суду (790008, м. Львів, пл.Соборна,7) або повідомити суд про мовчазну згоду Російської Федерації щодо розглядук справи судами України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді