ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» cерпня 2021 року

м. Харків

справа № 645/7637/20

провадження № 22ц/818/4054/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Хорошевського О.М.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року в складі судді Сілантьєвої Е.Є.

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у вересні 2020 року вона за допомогою мережі Інтернет придбала у інтернет-магазині фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 мультиварку та хлібопічку на загальну суму 1950,00 грн, що підтверджується документом на переказ готівки № від 27 вересня 2020 року.

Вказала, що 27 вересня 2020 року вона отримала замовлений товар поштою та сплатила вартість доставки посилки в сумі 95,00 грн і комісію за переказ коштів в сумі 59,00 грн.

Однак, після придбання товару у ньому виявлені недоліки, а саме: при використанні хлібопічки вперше через декілька днів виявлено фізичні пошкодження корпусу та внутрішніх деталей, що перешкоджало належній її роботі, та механічно пошкоджений електричний шнур, що несе загрозу для виникнення електричного замикання. При огляді стану мультиварки виявлено потертості внутрішньої каструлі, потертості корпусу, що підтверджує її використання до моменту покупки.

Зазначила, що дефекти товару виявлені в період гарантійного строку, тому вона звернулась до відповідача з проханням замінити його на аналогічний товар належної якості. Однак, відповідач позитивної відповіді не надав.

У зв`язку з цим, 18 жовтня 2020 року вона надіслала відповідачу товар, що підтверджується експрес-накладною № 5555, з вимогою про повернення сплачених коштів, проте відповіді так і не отримала.

Крім того, вказала, що діями відповідача їй спричинена моральна шкода, яка виражається у відсутності можливості приготування їжі, небезпеці виникнення аварійної ситуації на електричній проводці будинку у зв`язку з пошкодженнями придбаного товару.

Просила стягнути з відповідача на її користь 1950,00 грн у якості повернення сплаченої за товар неналежної якості грошової суми, 95,00 грн, сплачених за доставку товару, 59,00 грн комісії за переказ коштів та 2000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь 1950,00 грн у якості повернення сплаченої за товар неналежної якості грошової суми, 95,00 грн, сплачених за доставку товару, 59,00 грн комісії за переказ коштів та 2000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди.

Як доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 виклала позовні вимоги. Також вказала, що суд першої інстанції не врахував, що вона дійсно повернула відповідачу товар неналежної якості, однак в експрес-накладній в описі товару працівником пошти помилково зазначено «продукти харчування». Пред`явлення відповідачу претензії з її боку не є обов`язковим.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано належних доказів ані придбання у відповідача саме хлібопічки та мультиварки, ані недоліків у цих товарах, ані їх повернення на його адресу, тому її вимоги є необґрунтованими.

Судом встановлено, що з копій поштових накладних № 2009 та № 20090001 від 24 вересня вбачається, що ОСОБА_2 відправлено на ім`я ОСОБА_1 на адресу відділення №1 «Нової пошти» у м. Корюківка дві посилки з післяплатою у розмірі 1950,00 грн та вартістю доставки 95,00 грн (а. с. 9-10).

27 вересня 2020 року ОСОБА_1 переказала кошти фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 у розмірі 1950,00 грн, а також сплатила комісію у розмірі 59,00 грн та 95,00 грн за послуги пошти, що підтверджується копією документу на переказ готівки у гривні № (а. с. 8).

З копії експрес-накладної № 5555 від 18 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 відправила на ім`я ОСОБА_2 посилку вагою 0,7 кг з двох місць, опис: «продукти харчування», зі зворотною доставкою - грошовим переказом у розмірі 2104,00 грн та оплатою доставки у розмірі 76,00 грн (а. с. 7).

Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. Договором або законом може бути встановлений строк, протягом якого продавець гарантує якість товару (гарантійний строк) (частини перша, друга статті 675 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 676 ЦК України гарантійний строк починається з моменту передання товару покупцеві, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу.

Частиною першою статті 677 ЦК України передбачено, що законом або іншими нормативно-правовими актами може бути встановлений строк, зі спливом якого товар вважається непридатним для використання за призначенням (строк придатності).

За приписами статті 678 ЦК України (аналогічні норми містяться у статті 8 Закону України «Про захист прав споживача») покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути пред`явлені до продавця або виготовлювача товару.

Положення цієї статті застосовуються, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншим законом.

Відповідно до частини першої статті 680 ЦК України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 708 ЦК України у разі виявлення покупцем протягом гарантійного або інших строків, встановлених обов`язковими для сторін правилами чи договором, недоліків, не застережених продавцем, або фальсифікації товару покупець має право за своїм вибором: 1) вимагати від продавця або виготовлювача безоплатного усунення недоліків товару або відшкодування витрат, здійснених покупцем чи третьою особою, на їх виправлення; 2) вимагати від продавця або виготовлювача заміни товару на аналогічний товар належної якості або на такий самий товар іншої моделі з відповідним перерахунком у разі різниці в ціні; 3) вимагати від продавця або виготовлювача відповідного зменшення ціни; 4) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми.

Закон України «Про захист прав споживачів» (далі-Закон) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Відповідно до статті 8 вказаного Закону у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків товару споживач має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача.

У частині чотирнадцятій статті 8 цього Закону визначено, що вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 цього Закону, гарантійний строк - це строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов`язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв`язку з введенням її в обіг.

Підставою для задоволення вимоги про розірвання договору та повернення сплаченої суми за товар, є істотний недолік цього товару, який робить неможливим його використання в цілому.

Істотним недоліком Закон називає такий недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з таких ознак, а саме: він взагалі не може бути усунутий, його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів, він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором (пункт 12 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 17 Закону у разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов`язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов`язаний відшкодувати продавцю (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи у судовому порядку.

Тобто, відповідно до цієї статті обов`язок організації проведення експертизи продукції покладено на продавця.

Проте, вказані дії продавцем мають бути вчинені за згодою покупця та при його зверненні з приводу втрати якості продукції. Саме на споживача покладається обов`язок довести, що протягом гарантійного строку виявлено недолік товару, а тягар встановлення причин виникнення недоліку товару покладений на продавця.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 507/93/18-ц, провадження № 61-49140св18.

За змістом частини четвертої статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Разом з тим, до договору, укладеного на відстані, застосовується, в тому числі положення, передбачене частиною сьомою статті 12 вказаного Закону, згідно з яким для здійснення права на розірвання договору споживач повинен зберігати одержану продукцію у незміненому стані.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З огляду на викладене слід зазначити, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 159/2882/18, провадження № 61-7764св19.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження придбання товарів у відповідача надано лише докази переказу нею коштів відповідачеві, оплати комісії та поштового пересилання.

Однак, позивачкою не надано доказів придбання у відповідача саме товарів, про які вона зазначає, зокрема, хлібопічки та мультиварки, не вказано їх марок, моделей, фірм. Позивачкою не надано ані накладної, ані товарного чеку, ані гарантійних талонів, які б підтверджували купівлю товарів та їх гарантійний строк.

З наявних у матеріалах справи доказів суд позбавлений можливості встановити, чи дійсно між сторонами укладено договір купівлі-продажу вищевказаної побутової техніки, чи були у товарів певні недоліки, зокрема, істотні, чи продано позивачці товар неналежної якості або ж недоліки виникли внаслідок порушення нею правил користування товаром або його зберігання.

На підтвердження повернення товарів на ім`я відповідача ОСОБА_1 надано лише копію експрес-накладної від 18 жовтня 2020 року з описом відправлення «продукти харчування», яка не є належним доказом повернення нею саме придбаних товарів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що такий опис відправлення помилково зроблений працівником поштового відділення, не можуть бути взяті до уваги, оскільки будь-яких доказів щодо цього не надано. Матеріали справи не містять судових рішень щодо цього питання.

Будь-яких письмових претензій, що направлялися б відповідачу, вимог щодо проведення ним експертизи товару ОСОБА_1 також не надала.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо того, що такі претензії не є обов`язковими, судова колегія не бере до уваги, оскільки відповідні претензії, хоча й не є обов`язковими, однак могли б бути письмовими доказами придбання товару неналежної якості.

Частинами 1, 3, 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог, що є її процесуальним обов`язком, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні її позову.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення та вона звільнена від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст .381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року.