У Х В А Л А

Справа №377/528/21

Провадження №2-з/377/11/21

03 вересня 2021 року суддя Славутицького міського суду Київської області Бабич Н.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

У С Т А Н О В И Л А:

01 вересня 2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій він просить вжити заходи забезпечення позову шляхом: накладення арешту на усі рахунки відповідача ОСОБА_2 , на суму, що не перевищує 64600 гривень, відкриті у будь-яких установах банків будь-якої форми власності на території України, та накладення заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно частки у спільній приватній власності нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачеві ОСОБА_2 .

Заява обґрунтована тим, що заявник має намір звернутися до суду з позовом про повернення коштів згідно з борговою розпискою. Наразі батьки відповідача мають намір продати квартиру, співвласником якої є відповідач. Наявні підстави вважати, що після продажу майна, яке є спільною власністю відповідача, у разі невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідач не працює та іншого майна не має. Крім того, відносно відповідача Славутицьким відділом ДВС у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавчі провадження: №64942721, 60933797, 60727399, 56434141, 56434582 про стягнення коштів в рахунок держави. Є судове рішення про стягнення коштів з відповідача за позовом КС «Партнер» у справі №377/1051/17, провадження № 2/377/43/18 від 12.04.2018 року. Також існує борг по сплаті ЕСВ у сумі 23069 гривень. Такі факти є доказами, які підтверджують обставини того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Враховуючи особу відповідача, дієвим захистом прав позивача є тільки обмежувальні заходи щодо розпорядження як коштами, так і майном відповідача, оскільки сумніви щодо можливості повернення коштів, є обґрунтованими.

У задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюються для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, як передбачає ч.3 ст.150 ЦПК України.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, однією з умов застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Як вбачається із заяви про забезпечення позову, майбутнім можливим предметом спору зазначено стягнення заборгованості за розпискою в розмірі 2400 доларів США.

Законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачу. Вирішуючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, суд має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться. Саме з цією метою положеннями ч.1 ст.151ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Таким чином, законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову, у тому числі на яке саме майно позивач просить накласти арешт, його вартість, де це майно знаходиться, тобто на яких рахунках та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 150 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках, на майно (активи) або грошові кошти неплатоспроможного банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (крім ліквідації банку за рішенням його власників), а також на майно (активи) або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням.

Заявник просить накласти арешт на усі рахунки відповідача на суму, що не перевищує 64600 гривень, що відкриті у будь-яких установах банків, будь-якої форми власності на території України.

Проте накладення арешту на неконкретизовані рахунки у банківських установах носить загальний характер і має широке тлумачення. Заявником не надано доказів, які б підтверджували відомості про рахунки відповідача, суму грошових коштів та місце їх розміщення у банківських установах.

У заяві про забезпечення позову заявник також просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно частки відповідача у спільній приватній власності нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Проте доказів належності відповідачу на праві власності (спільної сумісної або часткової) вказаного нерухомого майна, а також визначення його вартості та/або вартості частки у праві власності відповідача на вказане нерухоме майно заявник не надав.

Вказані обставини унеможливлюють встановлення наявності права власності відповідача у майні, щодо якого заявник просить вжити вказаних заходів забезпечення позову, та визначити співмірність виду забезпечення позову майбутнім позовним вимогам станом на день звернення до суду із заявою про забезпечення позову.

Крім того, посилаючись у заяві на те, що батьки відповідача мають намір продати квартиру, співвласником якої є відповідач, заявник не довів наявності фактичних намірів у відповідача чи інших осіб відчужити вказану квартиру або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. Переконливих доказів ймовірності відчуження майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь інших осіб чи здійснення інших дій, що значно зменшить вартість майна, заявником не надано, а тому не є обґрунтованими для забезпечення позову та не підтвердженими доказами наявність фактичних обставин, за яких існує ризик відчуження вказаного майна.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №183/5864/17-ц, Верховний Суд зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Подана заява про забезпечення позову ґрунтується лише на особистому припущені позивача щодо унеможливлення виконання рішення суду. При цьому, позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування заяви про забезпечення позову, в той час як відповідно до вимог чинного законодавства обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з ч.2 цієї статті збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

За правилом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Посилання позивача на наявність заборгованості перед іншими стягувачами та державою, як на підставу для задоволення заяви про забезпечення позову, не може бути прийнято до уваги, оскільки беззаперечно не свідчить про невиконання відповідачем рішення суду, яке буде ухвалене за результатами розгляду майбутнього позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснення судом, зокрема, з урахуванням співмірності та співвідношенням прав (інтересів), про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених ч.2 ст.149 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, не відповідають меті застосування правового інституту забезпечення позову.

На підставі викладеного, приходжу до висновку, що позивач не обґрунтував необхідності забезпечення позову, не конкретизував та не надав відомостей про рахунки у банківських установах, відкритих на ім`я відповідача, щодо яких необхідно вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту; не надав доказів належності відповідачу на праві власності (спільної сумісної або часткової) нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . та визначення його вартості, не довів співмірність позовних вимог, які будуть заявлені, запропонованим видам забезпечення позову, не навів відповідного обґрунтування на підтвердження можливого ухилення відповідача від виконання рішення суду.

Таким чином, здійснивши оцінку обґрунтованості заяви ОСОБА_1 щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, ймовірності унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту в разі невжиття таких заходів, адекватності вимог позивача про забезпечення позову, з урахуванням дотримання балансу інтересів сторін, приходжу до висновку про об`єктивну відсутність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на усі рахунки відповідача ОСОБА_2 , на суму, що не перевищує 64600 гривень, які відкриті у будь-яких установах банків, будь-якої форми власності на території України та шляхом накладення заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно частки у спільній приватній власності нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачеві ОСОБА_2 .

Заявник не довів, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч.2 ст.149 ЦПК України. Такі наслідки не випливають безпосередньо із суті спору.

За вказаних обставин, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову необхідно відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-150, 153, 157 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Київського апеляційного суду через Славутицький міський суд протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала складена 03 вересня 2021 року.

Суддя Н. С. Бабич