Справа № 463/3640/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/1477/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2017 року Кредитна спілка «Орізон» звернулася до суду з позовом до до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26 жовтня 2007 року між Кредитною спілкою «Орізон» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 51, за умовами якого кредитна спілка зобов`язалася надати відповідачу кредит на споживчі цілі в розмірі 7000 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Стверджує, що відповідач належним чином не виконував умов кредитного договору внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 7783,34 грн., з яких 5 357,80 грн. тіло кредиту, 2 425,54 грн. відсотки за користування кредитом. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2013 року позов Кредитної спілки «Орізон» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість а розмірі 7636,85 грн. Зазначає, що починаючи з дати ухвалення рішення суду відповідачем не виконувалися умови кредитного договору, а відтак нараховувалися відсотки за користування кредитом, інфляційні збитки та 3 % річних. Вказує, що відповідачу направлялися письмові вимоги для спонукання його до виконання своїх зобов`язань, однак такі ним не виконувалися. Вважає, що у відповідача виникла заборгованість у зв`язку з неналежним виконанням кредитного договору, яка становить 19 477,20 грн. і складається з: нарахованих і несплачених відсотків за період з 01 червня 2013 року по 30 червня 2017 року в розмірі 9 366,20 грн.; інфляційних збитків, трьох відсотків річних за період з 01 листопада 2007 року по 30 вересня 2016 року, за винятком періоду з 27 квітня 2009 року по 26 квітня 2012 року, в розмірі 10 111 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Орізон» заборгованість в розмірі 19 477,20 грн. та судовий збір в розмірі 1600 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2021 року позов Кредитної спілки «Орізон» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Орізон» інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 18 липня 2012 року по 30 вересня 2016 року в розмірі 5541,52 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1600 грн. судового збору.

Стягнуто з Кредитної спілки «Орізон» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково стягнув з нього заборгованість за прострочення грошового зобов`язання за період, починаючи з 18 липня 2012 року, а не з 20 липня 2012 року. Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовна заява була надіслана до суду засобами поштового зв`язку, оскільки така була зареєстрована в суді 20 липня 2017 року, а тому саме з цієї дати слід обчислювати строк відносно вимоги про стягнення трьох відсотків річних. Вказує, що у зв`язку з тим, що розрахунок трьох відсотків річних потрібно було здійснювати, починаючи з 20 липня 2012 року, то днів прострочення у 2012 році було 165, а не 167, тому загальна сума 3% річних та інфляційних втрат становить 5540, 64 грн., а не 5541,52 як стягнуто з нього судом першої інстанції. Вважає, що задовольнивши позов частково, суд першої інстанції невірно стягнув з нього судовий збір в повному обсязі, а не пропорційно до задоволених позовних вимог, відтак, на його думку, з нього мав бути стягнутий судовий збір в розмірі 1144,80 грн., а не 1600 грн. З наведених підстав просить рішення суду змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Орізон» інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20 липня 2012 року по 30 вересня 2016 року в розмірі 5540,64 грн. та стягнувши з ОСОБА_1 в дохід держави 1144,8 грн. судового збору, а в решті рішення залишити без змін.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 177-178), тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

25 серпня 2021 року Кредитна спілка «Орізон» звернулася з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона вчасно не отримала копії матеріалів справи , що суттєво вплинуло на підготовку відзиву на апеляційну скаргу.

Однак такі доводи клопотання спростовуються матеріалами справи, оскільки копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги Кредитна спілка «Орізон» отримала 01 червня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 175), відтак у неї було достатньо часу для підготовки відзиву на апеляційну скаргу та ознайомлення з матеріалами справи, враховуючи, що судове засідання призначене на 30 серпня 2021 року, однак Кредитна спілка «Орізон» своє право не реалізувала.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Враховуючи те, що всі учасники справи належним чином повідомлені про судове засідання, з огляду на те, що явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, зважаючи на достатність матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила розглядати справу у відсутності осіб, що не з`явилися.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 03 вересня 2021 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 30 серпня 2021 року, датою ухвалення постанови є саме 03 вересня 2021 року.

З апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2021 року оскаржується лише в частині періоду стягнення 3% річних та інфляційних втрат та розподілу судових витрат, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині інших вимог, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги Кредитної спілки «Орізон», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів того, що він сплатив заборгованість за кредитним договором, відтак у позивача виникло право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання за весь час його прострочення в межах строку позовної давності, про застосування якого заявляв відповідач.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2007 року між Кредитною спілкою «Орізон» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 51, за умовами якого Кредитна спілка «Орізон» зобов`язується надати ОСОБА_1 споживчий кредит в сумі 7000 грн. строком на 18 місяців на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору № 51 від 26 жовтня 2007 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5357,80 грн., що підтверджується матеріалами справи та ним визнається.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 липня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Орізон» заборгованість в розмірі 7 783,34 грн. та судові витрати в розмірі 198 грн.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Орізон» заборгованість в розмірі 7 636 грн. та 229,40 грн. судового збору.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 чт. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Аналогічна правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором зобов`язання відповідача з її сплати не припинилося, відтак у кредитора виникло право, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України, на стягнення з боржника інфляційних втрат та трьох відсотків річних за весь час прострочення, що відповідачем не заперечується.

Разом з тим, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апелянт вважає, що судом невірно встановлено період прострочення, за який підлягають стягненню з нього інфляційні втрати та 3 % річних.

Доводи апеляційної скарги про те, що п`ятирічний строк позовної давності відносно вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід обчислювати, починаючи з 20 липня 2012 року, а не з 18 липня 2012 року, оскільки саме 20 липня 2017 року, позовна заява Кредитної спілки «Орізон» була зареєстрована в суді, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Пунктом 9.5. кредитного договору № 51 від 26 жовтня 2007 року передбачено, що до правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням цього договору застосовується строк позовної давності тривалістю 5 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку.

Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку (ч. 6 ст. 124 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява Кредитної спілки «Орізон» з доданими до неї документами надіслана на адресу суду поштовими засобами зв`язку та здана на пошту 18 липня 2017 року, що підтверджується відтиском поштового штемпеля на конверті, в якому вона була надіслана на адресу суду (а.с. 36).

Таким чином позивач звернувся до суду з позовом саме 18 липня 2017 року, відтак строк позовної давності слід обчислювати, починаючи з 18 липня 2012 року, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Розподіляючи судові витрати, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для зменшення суми судового збору пропорційно до відхиленої частини позовних вимог, оскільки в даній справі судовий збір за подання позовної заяви, з огляду на ціну позову, є мінімальним і не може бути сплачений в меншому розмірі в силу вимог Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах» передбачено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Враховуючи наведене, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, який відмовив у зменшенні розміру судового збору, що підлягає до стягнення з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з тих мотивів, що судовий збір мав бути сплачений позивачем при поданні позовної заяви за мінімальною ставкою.

Зважаючи на те, що позовні вимоги Кредитної спілки «Орізон» задоволено частково, в розмірі 5 541.52 грн., тобто на 28.45%, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 455.20 грн., що становить 28.45 % сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2021 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід держави з 1600 грн. до 455.20 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 03.09.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.