Справа № 353/4/21
Провадження № 22-ц/4808/508/21
Головуючий у 1 інстанції Мотрук Л. І.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Томин О.О., Девляшевського В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадженнясправу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тлумацького районного суду від 05 лютого 2021 року під головуванням судді Мотрук Л.І. у м. Тлумач,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна.

Позовну заяву мотивував тим, що він є кредитором відповідача та набув прав іпотекодержателя щодо нерухомого майна - домоволодіння, що належить відповідачу, та такі права зареєстровані у відповідних реєстрах. Однак права іпотекодержателя обмежені обтяженнями згідно постанов державного виконавця та слідчого прокуратури.

Посилаючись на те, що він має переважне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог перед іншими особами, права чи вимоги яких не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, в тому числі і шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, просив зняти арешт з нерухомого майна, який накладений на підставі постанов державного виконавця та слідчого прокуратури.

Ухвалою Тлумацького районного суду від 05 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Він на обґрунтування позовних вимог посилався на обставини обтяження спірними арештами належного йому на праві власності нерухомого майна.

На підтвердження вказаних обставин подав суду інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка містила вичерпні відомості про дату набуття ним права власності на приміщення, дату виникнення арешту та іпотечного обтяження, обтяжувачів (органи ДВС та прокуратури), особу боржника.

Тобто він, керуючись принципом диспозитивності подав суду той доказ, який на його переконання підтверджував законність та обґрунтованість позовних вимог і відповідно до закону вважається достовірним та може бути використаний у спорі з третьою особою.

Крім цього, на виконання вимог ухвали суду від 05.01.2021 він подав суду квитанцію про сплату судового збору, два примірники позовної заяви із зазначенням про вжиття заходів досудового врегулювання спору, попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Щодо зауваження суду в ухвалі від 05.01.2021 про відсутність постанов, якими накладено оспорювані арешти, то до заяви щодо усунення недоліків він подав відмову Тлумацького РВ ДВС надати копію такої постанови, а також у такій заяві вказав про відсутність відповіді прокуратури про надання постанови про арешт.

Одночасно, він у відповідності з ч. 1 ст. 84 ЦПК України заявив клопотання про витребування зазначених доказів - постанов, на підставі яких накладені спірні арешти.

Разом з тим, суд першої інстанції, констатувавши часткове усунення недоліків, вирішив повернути позовну заяву, зазначивши при цьому про неможливість прийняти рішення за наявними матеріалами.

Однак наданих суду доказів було достатньо для вирішення спору та задоволення позову.

Вказує, що у випадку недостатності, на переконання суду, доказів, суд першої інстанції повинен був би відмовити в задоволенні позову, а не повертати його з формальних підстав, порушуючи принцип диспозитивності судового процесу, справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення спору.

Просить ухвалу суду скасувати та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Тлумацького районного суду від 05.01.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна залишено без руху. ОСОБА_1 надано строк, який не може перевищувати 10 днів з дня отримання ухвали для виправлення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

В ухвалі зазначено, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, зокрема, в такій не зазначено відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти сторін. У позовній заяві відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, відсутній чіткий зміст позовних вимог, спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача, з зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що зі змісту позовних вимог неможливо встановити кожну обставину справи, а саме відсутні посилання на документи, що підтверджують накладення арешту державним виконавцем ВДВС Тлумацького РУЮ від 12.05.2011 року та старшим слідчим з ОВС СВ Прокуратури Івано-Франківської області від 08.06.2010 року, а також відсутній виклад обставин на підставі чого було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 з посиланням на відповідні докази, де обтяжувачем зазначено саме ОСОБА_1 . Так, додана до матеріалів справи копія Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 30.12.2020 року, на яку посилається позивач, не містить відомостей, що саме ОСОБА_1 13.02.2006 року (дата укладення договору іпотеки) являвся обтяжувачем на підставі договору іпотеки. До цього ж, у позовній заяві відсутні посилання на документи, які б містили відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, в тому числі доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою.

ОСОБА_1 04.02.2021 подав до суду першої інстанції заяву щодо усунення недоліків позовної заяви.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що в порушення вимог цивільно-процесуального законодавства, інші вимоги ухвали не виконано, та не усунуто недоліки позовної заяви і дійшов висновку, що вищевказані обставини позбавляють суд можливості постановити будь-яке рішення по справі за наявними матеріалами, а тому позовну заяву вважав неподаною та повернув позивачу.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частина 1 ст. 82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно ч. 2, 3 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції з посиланням на порушення позивачем встановленого десятиденного строку визнав часткове усунення недоліків позовної заяви, однак не звернув увагу на те, що у заяві про усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 заявив клопотання про витребування доказів у справі, які стосувалися арешту майна саме відповідача, з обґрунтуванням неможливості подання таких. Також посилався на положення ст. 12, 13, 82, 83, 84, 127 ЦПК України та обставини, що не доведення позивачем позовних вимог та обрання ним неналежного способу захисту є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, що не може бути здійснено на стадії відкриття провадження у справі.

Суд першої інстанції при поверненні позовної заяви фактично надав оцінку поданих позивачем доказів щодо їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, без безпосереднього дослідження таких в порядку визначеному процесуальним законом.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 374, 379, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тлумацького районного суду від 05 лютого 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

В.А. Девляшевський