Постанова

Іменем України

01 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 509/978/19

провадження № 61-4253св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «ТВК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня 2020 року у складі судді Кочко В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Таварткіладзе О. М., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «ТВК» (далі - ДП «ТВК») про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним, усунення перешкод у користуванні предметом укладеного з відповідачем договору.

Обґрунтовуючи позов, вказував, що 26 червня 2012 року він уклав із ДП «ТВК» договір про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення № ЧНС/2012 (далі - договір) строком на 30 років.

За умовами цього договору (пункти 2.2.2 та 2.1.2) ДП «ТВК» передало йому

як торговельне місце частину складсько-торговельне приміщення загальною площею 38,5 кв. м.

15 лютого 2019 року від ДП «ТВК» надійшла вимога про звільнення вказаного приміщення та розірвання договору про надання послуг в односторонньому порядку.

Посилаючись на те що договір від 26 червня 2012 року містить несправедливі умови, необґрунтовані тарифи, просив визнати недійсними пункт 2.3.1 і пункт 5.4 цього договору з моменту його укладення та зобов`язати відповідача усунути йому перешкоди у користуванні предметом цього договору шляхом надання можливості продовжувати торговельну діяльність з використанням складсько-торговельного приміщення загальною площею 38,5 кв. м, переданого йому

за вказаним договором про надання послуг.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня

2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду

від 08 лютого 2021 року, позов задоволено частково.

Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні предметом договору про надання послуг від 26 червня 2012 року № ЧНС/2012 шляхом надання можливості з боку ДП «ТВК» здійснювати торговельну діяльність

з використанням складсько-торговельного приміщення загальною площею

38,5 кв. м, переданого ОСОБА_1 за оспорюваним договором. У решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсними умов договору, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, вважав, що позивач не довів підстав для визнання договору, укладеного між сторонами справи, недійсним. Суд вважав, що, укладаючи цей договір, сторони погодили всі істотні умови, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі, сторони розуміли правову природу договору та взяли на себе зобов`язання виконувати викладені в ньому вимоги.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи

У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області

від 20 січня 2020 року і постанову Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 вказує, що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року

у справі № 6-2766цс15. Крім того, касаційна скарга містить посилання

на постанову Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі

№ 6-330цс16.

Зазначає, що обґрунтовував позов нормами Закону України «Про захист прав споживачів», а саме тим, що умови договору несправедливі, оскільки дозволяють другій стороні договору в односторонньому порядку змінювати його умови без попередження та розривати договір, що свідчить про недобросовісність іншої сторони договору та нечесну, агресивну підприємницьку діяльність.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу

до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 509/978/19, витребувано її з Овідіопольського районного суду Одеської області.

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2021 року справу призначено

до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що 26 червня 2012 року між ОСОБА_1 і ДП «ТВК» укладено договір про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення № ЧНС/2012. Договір укладений строком на 30 років.

Відповідно до цього договору ДП «ТВК» передало ОСОБА_1 торгове місце - складсько-торговельне приміщення загальною площею 38 кв. м.

Згідно з пунктом 3.1 договору вартість послуг договору визначена в розмірі 1 900,00 грн на місяць з ПДВ.

Відповідно до пункту 2.3.1 договору ДП «ТВК» має право змінювати вартість плати за обслуговування складсько-торговельного приміщення шляхом встановлення тарифів на послуги. Вартість послуг вважається узгодженою

за повідомленням ДП «ТВК».

Згідно з наказом від 19 жовтня 2018 року ДП «ТВК» змінило плату

за обслуговування та почало її нараховувати за новими тарифами, установивши розмір такої плати в сумі 18 500,00 грн.

Відомостей про те, що позивач отримав повідомлення про зміну тарифів, у справі немає, матеріали справи містять копію рекомендованого повідомлення

з відміткою про повернення 05 листопада 2018 року за закінченням строку зберігання неврученого ОСОБА_1 листа.

У справі є також платіжні документи про сплату позивачем коштів

за обслуговування складсько-торговельного приміщення, датовані, у тому числі, 16 січня 2019 року.

15 лютого 2019 року на адресу позивача від ДП «ТВК» надійшла вимога про звільнення складсько-торговельного приміщення та розірвання договору про надання послуг через несплату коштів за договором понад 70 днів.

04 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, який мотивований, зокрема, порушенням контрагентом Закону України «Про захист прав споживачів».

Заперечуючи проти позову, ДП «ТВК» вказувало, що між сторонами існують договірні відносини, що мають регулюватись Господарським кодексом України (далі - ГК України), оскільки позивач хоча й уклав оспорюваний договір

як фізична особа, але є фізичною особою - підприємцем та використовує приміщення, щодо якого укладеного договір про надання послуг, для ведення господарської діяльності. Наведене унеможливлює застосування

до правовідносин, які виникли між сторонами, Закону України «Про захист прав споживачів».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства

є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню

з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

До суду ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання частково недійсним договору про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення, усунення перешкод у користуванні предметом договору, обґрунтовуючи вимоги, зокрема, тим, що відповідно до укладеного договору ДП «ТВК» передало йому торгове місце складсько-торговельне приміщення загальною площею 38 кв. м.

З огляду на зміст позову ОСОБА_1 звернувся до суду з метою усунення йому перешкод у здійсненні торгівлі у спірному складсько-торговельному приміщенні, тобто у веденні ним господарської діяльності.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, усунення позивачеві перешкод у користуванні предметом договору шляхом надання можливості

з боку ДП «ТВК» здійснювати торговельну діяльність з використанням складсько-торговельного приміщення загальною площею 38,5 кв. м, переданого ОСОБА_1 за оспорюваним договором, та про відмову в задоволенні позову щодо визнання недійсною частини договору, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що між сторонами виник спір, що підлягає розгляду

в порядку цивільного судочинства.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин

у справі.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка

не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи

та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є,

по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

Частина друга статті 55 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначає суб`єктами господарювання не тільки господарські організації, але

й громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які здійснюють господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності

за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних

і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з відкритими даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на дату укладення договору оренди ОСОБА_1 мав статус фізичної особи - підприємця.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець

у всіх правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені

у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 5 червня

2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі

№ 216/181/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 401/3856/16-ц), проте, вирішуючи питання щодо юрисдикції цього позову, Верховний Суд бере до уваги не лише наявність у позивача статусу фізичної особи - підприємця на час укладення договору оренди, а й установлену судами попередніх інстанцій мету укладення договору про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення - здійснення торговельної діяльність

з використанням указаного приміщення, тобто оспорюваний договір позивач уклав з метою зайняття господарською діяльністю.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку,

є господарським зобов`язанням (частина перша статті 173 ГК України).

Оскільки ДП «ТВК» надало позивачеві складсько-торговельне приміщення для зайняття господарською діяльністю і, підписуючи договір про надання послуг

з обслуговування цього приміщення, позивач мав статус фізичної особи -підприємця, а звертаючись до суду з цим позовом, мав на меті усунення перешкод у здійсненні торговлі (господарської діяльності), колегія суддів касаційного суду вважає, що спір за цим позовом має розглядатися

за правилами господарського судочинства.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 29 травня 2019 року у справі № 592/2083/15-ц (провадження № 14-165цс19).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині й закрити провадження у справі.

Згідно з частинами першою та другою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Однією з підстав для закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які

є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що суди першої й апеляційної інстанцій порушили правила юрисдикції, тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня

2020 року та постанова Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року - скасуванню із закриттям провадження у справі.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції закриває провадження у справі, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 414, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня

2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року скасувати.

Провадження у справі № 509/978/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «ТВК» про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним, усунення перешкод у користуванні предметом договору закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено

до юрисдикції господарського суду, і протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення він може звернутися до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко
В. М. Коротун