Номер справи 623/3877/20
Номер провадження 2/623/126/2021
РІШЕННЯ

іменем України

28 квітня 2021 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого судді: Одарюка М.П.,

за участю секретаря судового засідання: Костенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі справу № 623/3877/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та надвірних будівель в порядку поділу спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

10 листопада 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним право власності на Ѕ житлового будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С.І. від 17 травня 2014 року за реєстровим № 770 на ім`я ОСОБА_2 вважати таким, що втратив чинність на Ѕ частину. В обґрунтування позову вказав, що у період шлюбу з ОСОБА_2 придбали житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є його колишня дружина ОСОБА_2 (відповідач по справі). Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає вирішити питання щодо визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину вказаного будинку, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник позивача надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

У відзиві на позов, наданому відповідачкою, остання заперечує проти задоволення позовних вимог позивача. В обґрунтування посилається на те, що на момент придбання будинку вона з позивачем не мешкала разом, кошти на придбання будинку разом із сином ОСОБА_3 ,30 серпня 1995 року накопичували разом. В 2014 році позивач придбав автомобіль, вартість якого складала 2/3 частини вартості придбаного нею з сином спірного будинку, згодом продавши вказане авто, позивач витратив кошти на власний розсуд, а також в нього був відкритий депозитний рахунок в АТ « Ощадбанк», стан якого їй не відомий. Відповідачка вказує на те, що в договір купівлі продажу спірного будинку позивач включений, лише тому, що на момент укладення договору купівлі продажу спірного будинку, відповідачка не була розлучена з позивачем. Надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності.

Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 22 липня 1995 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Ізюм Харківської області, актовий запис № 212, розірвано (а.с. 11)

З договору купівлі продажу житлового будинку від 17 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С.І та зареєстрованого в реєстрі за № 770 вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 . Житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору :94:016:0018( а.с.14).

На укладення даного правочину позивач надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 ( п.11 договору купівлі продажу).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом першим пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 зазначеної постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК( 2947-14 ), частина 3статті 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачному будівельному, гаражному будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.368ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 та 2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний житловий будинок придбаний сторонами у справі під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Позивач просить суд залишити судові витрати за ним, а тому суд не стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір за подачу позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 223, ч. 2 ст. 247, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та надвірних будівель в порядку поділу спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку під літ. А-1, загальною площею 47,9 кв.м,в тому числі житловою 25,8 кв.м., який складається з: а- прибудови, а1-веренди, а2-ганку, 1-коридору пл.2,9 кв.м., 2-комори пл.2,3 кв.м., 3-кухні пл.9,8 кв.м., 4-житлової кімнати пл.5,9 кв.м., 5-житловолї кімнати пл.6,4 кв.м., 6-житлової кімнати пл.13,5 кв.м., 7-веренади пл.7,1 кв.м., та надвірних будівель: Г- погреба, Е-літньої кухні, З- тамбуру до літньої кухні, П- вбиральні, Л-навісу, М-літнього душу, Н- навісу, к колодязю, № 1- паркану, № 2- воріт, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір купівлі продажу , посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С.І. 17 травня 2014 року за реєстровим № 770 та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04, номер запису про право власності 5685707 на ім`я ОСОБА_2 вважати таким, що втратив свою чинність на 1/2 частину.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області або безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М.П. Одарюк