Єдиний унікальний номер 233/3880/19
Номер провадження 22-ц/804/626/21
Єдиний унікальний номер 233/3880/19 Головуючий у 1 інстанції Мартиненко В.С.
Номер провадження 22-ц/804/626/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Корчистої О.І., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу №233/3880/19 за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату послуг з теплопостачання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» про захист прав споживачів з апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року у складі судді Мартиненко В.С., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернулося з позовом Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго», в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з липня 2003 року по травень 2019 року включно в сумі 55325,25 грн., що виникла за споживачем за адресою: АДРЕСА_1 , а також судові витрати в розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , які надаються позивачем. На ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання з оплати наданих послуг, внаслідок чого за споживачем утворилась заборгованість.

Відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подали до суду зустрічний позов, в якому просять суд скасувати нараховану заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 59271,07 грн., зобов`язати не нараховувати заборгованість за послуги з теплопостачання, визнати їх потерпілими від незаконних дій посадових осіб відповідача, стягнути з відповідача матеріальні збитки на користь ОСОБА_1 в сумі 6410,84 грн. та на користь ОСОБА_2 в сумі 2410,83 грн., моральні збитки на користь ОСОБА_1 в сумі 30000,00 грн. та на користь ОСОБА_2 в сумі 20000,00 грн., надати правову оцінку незаконним діям посадових осіб відповідача, застосувати позовну давність при ухваленні рішення на користь позивача, судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом.

В обґрунтування вказаних вимог зазначили, що заборгованість в сумі 59271,07 грн., яка нарахована за послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає фактичному споживанню теплової енергії, оскільки вказане житлове приміщення було відключене від мережі централізованого опалення через неналежну якість послуг, що надавалися, а нарахована заборгованість не відповідає фактичному споживанню теплової енергії та при розрахунку вказаної заборгованості не взято до уваги наявність втрат температури теплоносієм через відсутність належної ізоляції труби поза межами житлового будинку. Письмові докази, надані на підтвердження заборгованості є недопустимими. Під час розрахунку заборгованості не взяті до уваги рішення суду, з приводу цих же правовідносин. Директор виробничої одиниці «Костянтинівка тепломережа» ОСОБА_4., а також директор департаменту житлово-комунального господарства ОСОБА_3 неналежним чином реагували на звернення позивачів щодо наявності необґрунтованої заборгованості. Для захисту своїх прав споживачів позивачами була здійснена поїздка до м. Києва з метою бути прийнятими Президентом України, направлена кореспонденція. Через протиправні дії працівників відповідача у позивачів погіршилося самопочуття та вони були змушені придбавати ліки. Загальна вартість витрат склала для ОСОБА_1 - 6410,84 грн., для ОСОБА_2 - 2410,83 грн. Вказані протиправні дії відповідача спричинили моральні страждання позивачам, які вони оцінюють в розмірі 30000 грн. для ОСОБА_1 , в розмірі 20000,00 грн. для ОСОБА_2 .

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року позов Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату послуг з теплопостачання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2016 року по 31 травня 2019 року в розмірі 32475 гривень 24 копійок.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01 липня 2003 року по 30 вересня 2016 року в розмірі 22850 гривень 01 коп. відмовлено.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» про захист прав споживачів відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» судовий збір в розмірі 1127 гривень 61 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог та відмову у задоволенні позову ОКП «Донецьктеплокомуненерго». Також просять винести окрему ухвалу щодо незаконних дій ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

В мотивування апеляційної скарги зазначили, що суд першої інстанції не повністю встановив всі обставини, які мають значення для справи. Суд не викликав свідків чим унеможливив і не забезпечив повне і всебічне з`ясування обставин, що є порушенням ч.5 ст.263 ЦПК України.

Суд першої інстанції не застосував ч.9 ст.29 Постанови КМ України №630, відповідно до якої споживач має право: на звільнення від оплати за послуги в разі їх ненадання та отримання компенсацій за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт; ч.15 ст.32 Постанови, згідно якої виконавець зобов`язаний «звільняти споживача від плати за послуги в разі їх ненадання»; ч.6 ст.20 Закону України №1875-1У «Про житлово-комунальні послуги», за якою споживач має право «на не сплату вартості житлово-комунальних послуг за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг».

Зазначають, що судом не призначено експертизи для підтвердження підробки письмових доказів, наданих позивачем до суду, а саме трьох довідок про стан розрахунків по АДРЕСА_1; актів підключення будинків до центрального опалення, підроблення підписів на актах; експертизи щодо втрат теплової енергії на прибудинковій території ж/б АДРЕСА_1 в наслідок відсутності теплової ізоляції на мережі, яка є на балансі ВО.

Вважають, що суд упереджено розглянувши справу, не звернув уваги на протиправні дії позивача, направлені на заволодіння шахрайським засобом майна ОСОБА_1 .

Зазначають, що судом неправомірно було відмовлено у проведенні експертизи щодо встановлення втрат тепла на прибудинковій тепломережі по причині відсутності теплової ізоляції на 20 п/метрах і вузлах теплоізоляції.

Суд не звернув уваги на клопотання від 11 листопада 2020р., в якому було зазначено 10 актів, які є неналежними доказами: три акти з них підроблені; сім актів без реєстрації; п`ять актів містять недостовірну інформацію, які сфабриковані, що в практиці не є можливим. Суд надав висновки лише одному акту з підробленим підписом, вважаючи його належним доказом.

В порушення ч.1 ст.229 ЦПК України суд першої інстанції не дослідив письмові докази, надані ОСОБА_1 і ОСОБА_2 для з`ясування обставин справи, а саме письмові докази, надані з зустрічним позовом та клопотаннями.

На думку скаржників, позивачем не надано жодних належних доказів для обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення надуманого боргу з ОСОБА_1 . А рішення суду першої інстанції про незаконне стягнення 32475,24 грн. з ОСОБА_1 є посягання на права і свободи громадян України, гарантовані Конституцією України.

Зазначають, що суд першої інстанції не постановив окрему ухвалу щодо порушення законодавства позивачем.

Вважають, що підключення житлового будинку АДРЕСА_1 до системи опалення не є доказом надання послуг з опалення АДРЕСА_1 . Суд не встановив факт несанкціонованого підключення АДРЕСА_1 до системи опалення, в зв`язку з відсутністю підключення, що було б підставою нарахування по тарифу - по нанесених витратах за теплоенергію - товарну продукцію.

З 01.10.2016р. по 31.05.2019р. і по теперішній час опалення ВО до АДРЕСА_1 не надається, підключення квартири до внутрішньо-будинкової системи централізованого опалення не було, на що в справі є відповідна доказова база; ніяких нарахувань на рахунок № НОМЕР_1 , в зв`язку з закриття рахунку ще в 2011р., відсутністю договору з ВО на приєднання до внутрішньо-будинкових систем опалення укладено не було, а отже нарахування за вказаний період 32475,24грн. по тарифу є незаконним.

Акцентують, що суд не звернув уваги на відсутність письмового договору між позивачем і ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність зобов`язань по оплаті по повному тарифу за ненадані послуги. Зобов`язання виникають згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, якщо укладено договір (між виробником теплоенергії ВО і споживачем ОСОБА_1 - договір не укладений).

Вважають, що судом першої інстанції не зазначено норми права для стягнення коштів за тих обставин, що в Україні не існує закону, яким передбачене стягування коштів зі споживача послуг за обставин встановлених при розгляді справи і наяністю ст.19 Конституції України, якою проголошено: Ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

В рішенні не зазначена мотивація, чому суд не застосував «Закон про захист прав споживачів», «Закон про звернення громадян», «Цивільний кодекс України», основний Закон - «Конституцію України», Закон «Про теплопостачання», Закон «Про комунальні послуги», Постанову КМ України № 630, на які посилались ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для поновлення порушених прав і свобод.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що судом при розгляді справи повністю досліджені всі матеріали справи та надано обґрунтовану оцінку доказам. В своєму рішенні суд свою думку обґрунтовує, посилаючись на діюче законодавство та надані докази, тому ствердження відповідача про незаконність та необґрунтованість рішення є надуманим та таким що не відповідає дійсності. У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 27 листопада 2020 року по справі №233/3880/19 залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги просила її задовольнити.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 також підтримав доводи апеляційної скарги просив її задовольнити.

Представник позивача ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у відгуку просив справу розглянути за відсутністю їх представника (т.2 а.с.165).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, якій не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 07 серпня 2001 року, АЕВ № 370946, копія якого долучена до матеріалів справи.

ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» є постачальником послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 . На ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 у ВО «Костянтинівкатепломережа».

У період з жовтня 2008 по квітень 2019 року позивачем надавались послуги з централізованого опалення, що підтверджується актами про підключення житлового будинку АДРЕСА_1 до системі централізованого опалення від 19.10.2007 року, 23 жовтня 2008 року, 15 жовтня 2009 року, 08 жовтня 2010 року, від 15 жовтня 2011 року, від 15 жовтня 2012 року, від 05 жовтня 2013 року, від 23 жовтня 2014 року, від 16 жовтня 2015 року, від 15 жовтня 2016 року, від 17 жовтня 2017 року, від 25 жовтня 2018 року.

Відповідно до заяви від 29.10.2003 р. та заяв, складених у період з 2006 року по 2011 рік ОСОБА_7 , яка проживала у вказаному житловому приміщені, ОСОБА_1 неодноразово зверталися з вимогами до ВО «Костянтинівкатепломережа» щодо належного надання послуг з теплопостачання, направлення комісії для складання відповідних актів та здійснення перерахунку нарахованих сум.

У листі від 30.09.2019 року ВО «Костянтинівкатепломережа» повідомила про те, що надати документи щодо розгляду заяв та скарг споживачів, складені у період з 2001 року по 2011 рік неможливо через закінчення терміну їх зберігання.

11 липня 2011 року директором КП «СЄЗ» ОСОБА_8 , начальником ПТО Скляровою К.Е., та власником квартири ОСОБА_1 складено акт, яким вказані особи підтверджують відключення квартири від внутрішньо будинкових мереж ЦО І ГВП будинку за адресою: АДРЕСА_1 : в квартирі відсутні розводка системи ЦО та радіатори.

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не здійснювала оплату послуг з теплопостачання за вказаною адресою, в зв`язку з чим позивачем нарахована заборгованість за період з липня 2003 року по травень 2019 року в розмірі 55325,25 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОКП «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 суд першої інстанції врахував, що позивач за первісним позовом звернувся до суду із вказаним позовом 18 червня 2019 року, а позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 21 жовтня 2019 року, та дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованості, що виникла з 01 липня 2003 року по 30 вересня 2016 року, та вимоги позивача за зустрічним позовом про скасування заборгованості, яка виникла з січня 1997 року по 20 жовтня 2016 року, пред`явлені позивачами поза межами строку позовної давності, а тому задоволенню не підлягають. На думку суду першої інстанції розрахунок, наданий позивачем за період з 01 жовтня 2016 року по 31 травня 2019 року, згідно якого за вказаною адресою була нарахована заборгованість в розмірі 32475,24 грн. відповідає вимогам, передбаченим Правилами надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630.

Суд дійшов висновку про те, що відключення квартири відповідача від системи центрального опалення 11.07.2011 р. було здійснено з його порушенням, оскільки судом не встановлені обставини щодо дотримання порядку розгляду та прийняття рішення про відключення окремого житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання. Також суд першої інстанції врахував висновок Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192 цс15, відповідно до якого самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Судом першої інстанції зазначено, що посилання ОСОБА_1 про те, що вказане відключення квартири від системи централізованого опалення будинку відбулось силами представників житлово-експлуатаційної організації не спростовує висновків суду, оскільки саме частиною 1 статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. З цих же підстав не підлягає задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про зобов`язання не нараховувати заборгованість за послуги з теплопостачання, та визнання потерпілою від незаконних дій посадових осіб відповідача.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2016 року по 31 травня 2019 року в розмірі 32475 гривень 24 копійок.

На думку суду першої інстанції позивачем ОСОБА_1 залишилися не доведеними обставини щодо наявності протиправних дій працівників Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» щодо позивача ОСОБА_1 , спричинення їй майнової та моральної шкоди та відповідно наявності причино-наслідкових зв`язків між нарахуванням заборгованості за послуги з теплопостачання, наданням відповідей на звернення споживача та поїздкою позивача до м. Києва з метою бути прийнятими Президентом України, направленням кореспонденції, придбанням ліків із загальною вартістю витрат в розмірі 6410,84 грн., спричиненням моральних страждань позивачу, які вона оцінює в розмірі 30000,00 грн. А отже дійшов висновку, що в задоволені цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про захист прав споживачів, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_2 не є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 . А отже, судом не встановлено виникнення правовідносин між ОСОБА_2 та Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго» з приводу надання послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Законом України "Про житлово-комунальні послуги" визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово - комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги.

Наведеними положеннями законів передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги щодо фактичного неотримання послуг які надає позивач, через відключення від системи опалення квартири відповідача, а тому неправильного, безпідставного нарахування позивачем заборгованості за теплопостачання колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживач має право відмовитися від надання послуг центрального опалення, постачання гарячої води і водовідведення. Відключення споживача від мереж ЦО і ГВП здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про теплопостачання" схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення (пункт 26 Правил).

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг центрального опалення та гарячого теплопостачання орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу комісію для розгляду таких питань. Комісія після вивчення конкретних умов приймає рішення, яке оформлюється протоколом, витяг з якого надається заявникові. При позитивному рішенні комісії, заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального теплопостачання і відокремлення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання.

Згідно з пунктами 2.5, 2.6, 2.7 вищезгаданого Порядку, відключення приміщень від внутрішньо будинкових мереж виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця таких послуг та власника квартири або уповноваженої ним особи. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження відповідного акта сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого опалення.

Враховуючи, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не виконала вимог Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 до вчинення дій щодо відключення, апеляційний суд погоджується з висновком, що вона здійснила від`єднання від мереж централізованого опалення самовільно та не дотрималася вимог щодо складання та затвердження акту про відключення її квартири від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, закріплених у пунктах 2.6, 2.7 Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання.

Відповідно до статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Оскільки ОСОБА_1 самовільно відключила свою квартиру та не вирішила у передбаченому чинним законодавством порядку питання про надання дозволів на таке відключення, відсутні підстави для скасування нарахувань за теплову енергію.

У рішенні у справі «Тудор проти Румунії» Європейський суд з прав людини вказав, що роль найвищої судової інстанції кожної держави полягає в тому, щоб вирішувати суперечності у судовій практиці. Європейський суд з прав людини дає чітку відповідь: забезпечення єдності судової практики - завдання найвищої судової установи кожної держави. І не тільки Європейський суд з прав людини, а й інші органи Ради Європи відводять саме найвищій судовій установі в державі таку важливу роль.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.13 Закону україни «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Розглядаючи аналогічні справи Верховний Суд України у своїх постановах по справам: № 6-295 цс 15 від 20 квітня 2016 року, № 6-582 цс 15 від 18 листопада 2015 року, № 915/89/16 від 02 березня 2018 року, №529/613/17-ц від 03 жовтня 2018 року, № 361/2073/2015-ц від 14 серпня 2019 року, № 554/946/18 від 08 липня 2020 року, № 500/5362/17 від 22 липня 2020 року, № 487/955/18 від 12 березня 2021 року, прийшов до висновку, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги центрального теплопостачання.

Так зокрема в своїй постанові від 12 березня 2021 року по аналогічній справі №487/955/18 (провадження № 61-8090св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду……..

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 1706цс15 зазначено, що «відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада2005 року № 4 установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада2007 року № 169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому. Матеріали справи не містять доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення квартири від мереж центрального теплопостачання та ненадання йому послуг з постачання тепла. Оскільки відповідачі відключилися від централізованого опалення з порушенням порядку передбаченим законодавством, тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року в справі № 554/946/18 (провадження № 61-44416св18) зроблено висновок, що «єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинним законодавством України не передбачено».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1192цс15 зазначено, що «підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином КП «Ізмаїлтеплокомуненерго» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання. Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання».

Установивши, що в справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не дотримався встановленої законом процедури, здійснивши самовільне відключення від мережі централізованого опалення та не надавши акт міжвідомчої комісії про надання дозволу на відключення житлового будинку в цілому від централізованого опалення, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для припинення нарахування позивачеві оплати за постачання теплової енергії».

Доводи апеляційної скарги про відсутність між сторонами договору щодо послуг теплопостачання не впливає на правильність висновків суду, оскільки положеннями статей 20, 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Обов`язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо відключення квартири відповідача від мереж централізованого опалення, оскільки ВО «Костянтинівкатепломережа» не має повноважень на відключення споживачів від систем централізованого опалення та видачу відповідних актів або технічних умов на відключення.

Дійсно актом від 11 липня 2011 року, складеним директором КП «СЄЗ» ОСОБА_8 , начальником ПТО Скляровою К.Е., та власником квартири ОСОБА_1 зафіксовано відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж ЦО І ГВП будинку за адресою: АДРЕСА_1 : в квартирі відсутні розводка системи ЦО та радіатори, але даний акт не підтверджує законність дій і додержання встановленого порядку щодо відключення квартири позивача від мережі.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи вимоги закону, при відключенні від мереж централізованого опалення без дотримання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, дії споживача вважаються самовільними, протиправними, які тягнуть відповідальність за самовільне переобладнання приміщень та не надають підстав для припинення обов`язків власників квартир зі сплати за послуги з теплопостачання.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про застосування п.29 Порядку №630 щодо права споживачів на зменшення розміру плати чи звільнення від сплати за послуги в певних випадках, оскільки остання не довела в суді підстав застосування даного пункту з наданням належних та допустимих доказів.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного рішення про часткове задоволення позову і стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату послуг з теплопостачання із застосуванням до спірних правовідносин норми матеріального права щодо позовної давності.

Стосовно заявленого в апеляційній скарзі клопотання про винесення окремої ухвали щодо незаконних дій ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 262 ЦПК України визначено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

З аналізу вказаної статті вбачається, що окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.

Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

Причини та умови, що сприяли вчиненню порушення можуть полягати у неналежному виконанні посадовими особами обов`язків, перевищенні влади чи зловживанні нею, порушенні строків розгляду звернень, невжитті заходів реагування на заяви громадян тощо.

Суд має право, але не зобов`язаний постановляти окрему ухвалу.

Окрема ухвала (постанова) має бути обґрунтованою і вмотивованою. В окремій ухвалі (постанові) суд повинен указати, в чому конкретно полягають встановлені порушення закону, які саме права громадян порушено, або зазначити причини й умови, що сприяли вчиненню порушення.

Суд не може винести окрему ухвалу, яка за своїм змістом ставить під сумнів законність та обґрунтованість прийнятого у цій справі рішення.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що позивачі не довели в судовому засіданні наявність приводів для ухвалення по справі окремих ухвал з наведених ними підстав.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених клопотань.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає.

Відповідно до статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суд здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на скаржника.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 22 квітня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв