Справа № 431/4079/20
Провадження № 22-ц/810/228/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач Фонд соціального страхування України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 28 грудня 2020 року, ухваленого Старобільським районним судом Луганської області у складі: судді Кудрявцева І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

05 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017 у справі №431/4028/17 позов ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України задоволено частково, визнано звільнення незаконним та скасовано наказ про звільнення позивача від 24.07.2017 №01-219-к, поновлено його на посаді начальника відділення ВД ФССНВ в Старобільському районі Луганської області, стягнуто з ВД ФССНВ України на користь позивача компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2017 по 05.09.2017 у сумі 12 514,60 грн, 4 648,28 грн за затримку розрахунку при звільненні, 1 000 грн моральної шкоди.

Постановою Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 постанову Апеляційного суду Луганської області від 28.03.18, якою було скасовано рішення Старобільського районного суду від 16.11.2017, скасовано та рішення Старобільського районного суду Луганської області залишено в силі.

Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 12.12.2019 замінено боржника у справі №431/4028/17 з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на Фонд соціального страхування України.

Оскільки вимушений прогул тривав з 01.08.2017 по 18.09.2019, справа розглядалась більше одного року, тому із посиланням на вимоги ст. 235 КЗпП України просив стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.06.2017 (наступний день після стягнутого за рішенням суду середньомісячного заробітку) по 18.09.2019 (день ухвалення рішення Верховним Судом) з урахуванням встановленого у рішенні Старобільського районного суду від 16.11.2017 розміру середньоденного заробітку позивача у розмірі 357,56 грн, у сумі 181 640,48 грн.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву про невизнання позову, оскільки позивні вимоги заявлені до неналежного відповідача, позивач неправильно застосував положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України; вимушений прогул позивача закінчився у день ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі, тобто 16 11.2017 в день оголошення судового рішення по справі. Відповідач вважає, що Фонд добровільно виконав рішення Старобільського районного суду в частині сплати на користь позивача компенсації за час вимушеного прогулу з 01.08.2017 по 05.09.2017 у сумі 12514,60 грн. Таким чином, період вимушеного прогулу позивача складає з 06.09.2017 по 16.11.2017 в розмірі 17 878 грн (50 робочих днів х 357,56 грн =17878 грн). Позивач пропустив строк звернення до суду, а тому просить застосувати строк позовної давності.

Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 30.11.2020 на підставі ст. 51 ЦПК України замінено відповідача Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України на належного відповідача - Фонд соціального страхування України.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 28 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.09.2017 по 18.09.2019 у сумі 181 640,48 грн. Вирішено долю судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач Фонд соціального страхування України вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим та просить скасувати його і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції порушив право ст. 174, 178 ЦПК України, не перевірив та не врахував заперечення Фонду проти позову, викладені у відзиві Фонду від 12.11.2020 року №2743-08-01; замінивши первісного відповідача на належного, суд не запропонував останньому подати новий відзив на позовну заяву позивача, і згідно протоколу судового засідання не дослідив доводи, міркування, аргументи та докази на їх підтвердження, викладені Фондом у відзиві від 12.11.2020, що призвело до неправильного вирішення справи та порушення права відповідача на ефективний судовий захист, не врахуванню судом строків звернення до суду, про що просив відповідач; неправильному застосуванню судом положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки вимушений прогул позивача, на думку скаржника, тривав з 01.08.2017 (часу звільнення) та закінчився 16.11.2017 - день ухвалення рішення судом про поновлення позивача на роботі, яке набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню негайно.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено, що доводи відповідача є необґрунтованими та не узгоджуються з нормами трудового законодавства, а рішення суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права; відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2021 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії Кострицького В.В., Лозко Ю.П. Апеляційне провадження по справі було відкрито 01 березня 2021 року. Ухвалою суду від 15 березня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду на 13 квітня 2021 року об 11-й год. 13 квітня 2021 року розгляд справи у зв`язку з хворобою судді Кострицького В.В. призначений на 29 квітня 2021 року об 11-й.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи своєї апеляційної скарги.

Позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що наказом від 24.07.2017 №01-219-к ОСОБА_1 звільнений 31.07.2017р. у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 9).

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017 позов ОСОБА_1 до УВД ФСС України в Луганській області, ВД ФССНВ України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задоволено частково, визнано звільнення ОСОБА_1 незаконним, скасовано наказ про його звільнення за №01-219-к від 24.07.2017, виданий ВД ФССНВ України в особі Голови комісії з припинення директора С. Лапчик, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ВВД ФССНВ України в Старобільському районі Луганської області, стягнуто з ВД ФССНВ України на користь ОСОБА_1 компенсацію за час вимушеного прогулу з 01.08.2017 по 05.09.2017 у сумі 12514,60 грн, відшкодування несвоєчасного розрахунку зі звільненим працівником за тринадцять днів в сумі 4648,28 грн, моральну шкоду у сумі 1000 грн (а.с. 11-14).

Постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.09.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову Апеляційного суду Луганської області від 28.03.2018, якою скасовано рішення Старобільського райсуду та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017р. залишено в силі (а.с. 15-20)

Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 12.12.2019 замінено боржника у справі №431/4028/17 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ВВД ФССНВ України у Старобільському районі Луганської області, стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації за час вимушеного прогулу з 01.08.2017 по 05.09.2017 у сумі 12514,60 грн, відшкодування несвоєчасного розрахунку зі звільненим працівником за тринадцять днів в сумі 4 648, 28 грн, відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000 грн, з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на Фонд соціального страхування України (а.с. 21-22).

Додатковим рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 17.03.2020 доповнено рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до УВД ФСС України в Луганській області, ВД ФССНВ України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, та зазначено, що поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Старобільському районі Луганської області з 01 серпня 2017 року (а.с. 118).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, період якого позивач визначає як час, протягом якого він був незаконно звільнений і до його поновлення на роботі рішенням Верховного Суду та який становить з урахуванням стягнутого рішенням Старобільського районного суду від 16.11.2017 середнього заробітку з 01.08.2017 по 05.09.2017 становить з 06.09.2017 до 18.09.2019, натомість відповідачем вказаний період визначається до дня ухвалення рішення судом першої інстанції про поновлення позивача на роботі 16.11.2017.

Задовольняючи позовні вимоги, суд погодився із позивачем, що час вимушеного прогулу у розумінні статті 235 КЗпП України як порушення трудових прав працівника тривало з дня його незаконного звільнення до дня поновлення його на роботі, яким є винесення постанови Верховним Судом 18.09.2019, а щодо пропуску звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав, то судом зазначено про незаявленням відповідачем про застосування строку позовної давності до такої вимоги ОСОБА_1 .

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається із рішення Старобільського районного суду від 16.11.2017 у справі №431/4028/17 про поновлення ОСОБА_1 на роботі посаді начальника ВВД ФССНВ України у Старобільському районі Луганської області, було задоволено позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.08.2017 по день подання позову та стягнуто компенсацію за час вимушеного прогулу з 01.08.2017 по 05.09.2017 у сумі 12514,60 грн.

Про допуск до негайного виконання у рішенні не зазначено.

У рішенні встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 357,56 грн. Рішення набрало законної сили 18.09.2019 (а.с. 11-14).

Колегія суддів вважає, що позивач не позбавлений права заявити вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу окремо від позовних вимог про поновлення його на роботі, а доводи апеляційної скарги в цій частині, які б спростовували такий висновок, відсутні, та погоджується з висновком суду про те, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначене ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Визначаючи період вимушеного прогулу позивача, суд правильно виходив із того, що такий період тривав з 01.08.2017 до 18.09.2019, коли рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи розмір встановленого рішенням Старобільського районного суду від 16.11.2017 середньоденного заробітку позивача у розмірі 357,56 грн та період вимушеного прогулу з 06.09.2017 до 18.09.2019, судом розрахований розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 181640,48 грн.

Доводів щодо визначення вказаного розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційна скарга не містить.

Доводи скарги про неврахування судом відзиву первісного відповідача, про ненадання належному відповідачу часу для подання відзиву на апеляційну скаргу та фактичне не дослідження судом під час судового розгляду наявного в матеріалах справи відзиву не спростовують вищенаведених правильних висновків суду, оскільки ключова та незмінна позиція відповідача судом визначена в оскаржуваному рішенні, а саме - щодо періоду вимушеного прогулу - до 16.11.2017, а в подальшому - за затримку виконання рішення суду.

Судом вірно визначено, що вказаний період є саме вимушеним прогулом незаконного звільненого позивача. Натомість затримка у виконанні рішення суду про поновлення позивача на роботі може мати місце лише після ухвалення рішення Верховним Судом України 18.09.2019 до його належного виконання, яким є не лише видання власником наказу про поновлення на роботі, а й фактичний його допуск до роботи.

Щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачених статтею 233 КЗпП України, то колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. №9 встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Тому довід скарги про неврахування судом зробленої представником первісного відповідача у відзиві на позов заяви про застосування строку позовної давності є помилковим, як помилковим є і висновок суду про те, що відповідачем такої заяви не зроблено.

Отже, з`ясувавши обгрунтованість позовних вимог, суд мав дати оцінку строку звернення позивача до суду із теперішнім позовом, при чому, дати таку оцінку він мав без будь-якої заяви з боку відповідача.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 431/4028/17 (провадження № 61-27019св18) прийнята 18.09.2019, проте надіслана судом до Реєстру 11.10.2019, оприлюднена 11.10.2019.

Крім того, позивач обіймався питанням з`ясування належного боржника у справі №431/4028/17 про поновлення його на роботі та стягнення компенсації середнього заробітку з 01.08.2017 по 05.09.2017, що було вирішено лише ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 12 грудня 2019 року, яка набрала законної сили 27 грудня 2019 року.

Закон №540 від 30.03.2020 (набрав чинності 02.04.2020) доповнив КЗпП України новою главою XIX «Заключні положення» про те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (з наступними змінами), встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

За загальним правилом, визначеним у ст. 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Законом №540 від 30.03.2020 продовжено строки під час дії карантину (розпочався 12.03.2020), а тому ті строки, які мали б спливти у період із 12.03.2020 по 02.04.2020, теж вважаються продовженими.

Враховуючи вищенаведене та підтверджену ухвалою Старобільського районного суду від 12.12.2019, яка набрала законної сили 27.12.2019, обізнаність позивача саме з цього часу про особу, що має відповідати за його вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід дійти висновку, що наявні підстави для поновлення позивачу передбаченого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду.

Не може бути взято до уваги посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню строки звернення до суду з огляду на вимоги ст. 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою в розумінні Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженою Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р № 5.

Суд вказаного не врахував, не вирішив питання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, а тому хоча і дійшов правильних висновків про задоволення позову, проте припустився неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни мотивувальної частини судового рішення в частині строку звернення до суду та доповнення резолютивної частини рішення висновком суду про поновлення цього строку.

Тому апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України слід задовольнити частково, а рішення Старобільського районного суду Луганської області від 28 грудня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 28 грудня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацом другим наступного змісту:

«Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Фонду соціального страхування України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу».

У зв`язку із цим абзаци третій, четвертий вважати абзацами четвертим та п`ятим.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 29 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: