Справа № 148/1165/16-ц
Провадження № 22-ц/801/867/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 квітня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ковганича С.В., дата складення повного тексту не зазначена

в справі №148/1165/16-ц

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 , Тульчинської міської об`єднаної територіальної громади (відповідачі)

про визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на житловий будинок

та зустрічним позовом

ОСОБА_1 (позивач)

до Тульчинської міської об`єднаної територіальної громади (відповідач)

за участі ОСОБА_2 (третя особа)

про скасування рішення сесії та визнання свідоцтва про право власності недійсним,

встановив:

В травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до районного суду з позовом до ОСОБА_1 , Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання недійсним і скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Вимоги обґрунтовані тим, що його батьками є ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і відповідач по справі ОСОБА_1 . До 1987 року їхня сім`я проживала разом в будинку АДРЕСА_1 , а у 1987 році батько купив йому житловий будинок АДРЕСА_2 .

На підставі рішення виконкому Тульчинської районної ради № 76 від 27.03.1986 та рішення виконкому Тиманівської сільської ради 24.09.1989 йому було видано свідоцтво про право особистої власності на будинок АДРЕСА_2 та був виготовлений технічний паспорт на його ім`я.

В квітні 2016 року із позовної заяви його матері ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права власності він дізнався, що належний йому будинок на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок начебто належав його батькові, а згодом в порядку спадкування право власності на нього перейшло до матері.

Посилаючись на те, що його мати неправомірно отримавши в 2002 році свідоцтво про право власності на ім`я покійного батька на належний йому будинок, а 07.12.2002 в Тульчинській державній нотаріальній конторі отримала свідоцтво про право на спадщину за законом просив поновити строк звернення до суду з даним позовом, як пропущений з поважних причин, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.12.2002, видане Тульчинською державною нотаріальною конторою на житловий будинок АДРЕСА_2 , а також визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , видане виконкомом Тиманівської сільської ради 25.11.2002 на підставі рішення від 25.10.2002 № 56 на ім`я ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

В лютому 2017 року районним судом прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Тульчинської міської об`єднаної територіальної громади, за участі третьої особи ОСОБА_2 , про скасування рішення сесії та визнання свідоцтва про право власності недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.08.1985 вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 за їхні спільні кошти купили житловий будинок АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу був оформлений на ім`я її чоловіка. На момент купівлі будинку їх син ОСОБА_3 з ними не проживав, оскільки був військовозобов`язаним і участі у купівлі даного будинку не приймав,

Після смерті чоловіка 18.12.1993 вона прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Вважає, що оскільки на момент винесення виконкомом Тиманівської сільської ради рішення № 71 від 15.12.1987 ОСОБА_3 з ними не проживав і ніяких коштів на придбання будинку не надавав, а будучи офіцером Радянської Армії вибув із членів колгоспу, а тому не мав ніякого права на отримання свідоцтва про право власності як голова колгоспного двору.

Просила скасувати рішення виконкому Тиманівської сільської ради № 71 від 15.12.1987 про видачу свідоцтва про право власності ОСОБА_3 як голові колгоспного двору АДРЕСА_2 та визнати свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння від 24.10.1989, видане виконавчим комітетом Тиманівської сільської ради на ім`я голови колгоспного двору ОСОБА_3 , недійсним.

Ухвалою суду від 23.05.2017 замінено первісного позивача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його правонаступника - ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 13.06.2017 замінено відповідача - Тиманівську сільську раду Тульчинського району Вінницької області на Тульчинську міську об`єднану територіальну громаду.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.12.2002, видане Тульчинською державною нотаріальною конторою на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , видане виконкомом Тиманівської сільської ради 25.11.2002 на підставі рішення від 25.10.2002 № 56 на ім`я ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1102,40 грн.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність його висновків дійсним обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвали нове про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Як на підставу для скасування судового рішення суду першої інстанції апелянт посилається на ті ж обставини, якими вона обґрунтовувала свої вимоги.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ткаченко Т.В. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Чудак В.Д. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне і обґрунтоване з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник Тульчинської міської об`єднаної територіальної громади повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що відповідно до договору купівлі- продажу будинку від 22.08.1985 (а.с. 61 т. 1) ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 належний їй на праві особистої власності жилий будинок, що знаходиться в с. Тиманівка, Тульчинського району, Вінницької області. Зі змісту договору не можливо ідентифікувати який саме будинок є предметом цього правочину, оскільки у ньому відсутній номер будинку, погосподарський номер чи інші його ідентифікуючі ознаки, як то площа, технічна характеристика тощо.

Зазначений договір міститься в оригіналі в інвентаризаційній справі № 717, заведеній щодо будинку АДРЕСА_1 , власником якого на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № НОМЕР_2 від 20.10.1989 року був ОСОБА_4 , а після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина ОСОБА_1 на підставі свідоцтва № НОМЕР_3 про право особистої власності на жилий будинок від 03.01.1994 року.

Після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина й на інше належне йому майно.

За даними копії спадкової справи № 285/94 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ) спадщину після нього прийняла ОСОБА_1 , подавши 08.09.1994 відповідну заяву. На частину спадкового майна ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.09.1994.

Проте 07.12.2002 на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла додаткова заява від ОСОБА_1 , відповідно до якої остання вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 та після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з: житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 ; майнового паю в розмірі 6252 грн. в майні КСП ім. Желюка, яке вона прийняла та просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом за вищевказане майно. Того ж дня державним нотаріусом Мовчан В.І. на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_2 , який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Тиманівської сільської ради 25.11.2002 на підставі рішення виконкому Тиманівської сільської ради від 25.10.2002 №56 та зареєстрованого в Тульчинському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 25.11.2002 за р.№ 720.

Підставою оформлення за ОСОБА_4 права власності на жилий будинок АДРЕСА_2 так само вказаний договір купівлі-продажу будинку, посвідчений Тиманівською сільською радою від 22.08.1985 року, а до матеріалів інвентаризаційної справи додається його копія.

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу від 07.04.1988 серія НОМЕР_4 07.04.1988 ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_7 та остання після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

Відповідно до витягу з послужного списку ОСОБА_3 НОМЕР_5 (а.с. 201 т. 1) останній з 19.11.1980 по 26.10.1982 проходив службу в Збройних Силах, з 07.05.1985 по 24.06.2002 служив в органах внутрішніх справ.

Відповідно до копії листа начальника Тульчинського МБТІ від 26.03.1986 № 40 (а.с. 233 т. 2) ОСОБА_3 звернувся до голови виконкому Тульчинського районної Ради народних депутатів з проханням винести рішення про технічну інвентаризацію та реєстрацію жилих будинків, оскільки оформлення права власності на жилі будинки з подальшою їх реєстрацією вирішується виконкомом районної Ради народних депутатів.

Рішенням виконавчого комітету Тульчинського районної Ради народних депутатів № 76 від 27.03.1986 «Про технічну інвентаризацію та реєстрацію житлових будинків належних громадянам та колгоспним дворам на праві особистої власності» (а.с. 232 т. 2) вирішено: провести технічну інвентаризацію жилих будинків належних громадянам та колгоспним дворам на праві особистої власності, розташованих на території Тульчинського району; визначити право особистої власності на жилі будинки за громадянами та колгоспними дворами згідно представлених сільськими Радами списків; виконкомам сільських Рад району видати свідоцтва про право особистої власності згідно пункту 2 даного рішення; реєстрацію та технічну інвентаризацію житлового фонду провести силами Тульчинського бюро технічної інвентаризації за рахунок власників житлових будинків.

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Тиманівської сільської Ради народних депутатів від 15.12.1987 «Про технічну інвентаризацію та реєстрацію житлових будинків та колгоспним дворам на праві особистої власності» (а.с. 163 т. 1) виконком сільської Ради народних депутатів вирішив, зокрема, оформити право особистої власності на жилі будинки за громадянами та колгоспними дворами та видати їм свідоцтво про право особистої власності.

Згідно копії технічного паспорту на жилий будинок по АДРЕСА_2 , виданого 24.10.1989 (а.с. 8-12 т. 1) жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3 , що підтверджується також свідоцтвом № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння від 24.10.1989, видане виконавчим комітетом Тиманівської сільської Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Тульчинського районної Ради народних депутатів № 76 від 27.03.1986 та рішення виконкому Тиманівської сільської ради № 71 від 15.12.1987, зареєстрованим того ж дня в бюро технічної інвентаризації.

Згідно довідки виконкому Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 11.07.2016 № 417 (а.с. 30 т. 1) вулицю П. Комуни, яка розташована в с. Тиманівка, Тульчинського району, Вінницької області перейменовано на вулицю Відродження згідно рішення Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області за № 63, 6 сесії 7 скликання від 09.02.2016.

Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 05.04.2016 №334 (а.с. 17 т. 1) за адресою: АДРЕСА_3 розташований житловий будинок з господарськими будівлями, власником якого є ОСОБА_3 . Підстава: погосподарська книга № 3 по Тиманівській сільраді.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер в смт. Томашпіль, Томашпільського району, Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 01.07.2016 серія НОМЕР_6 (а.с. 39 т. 1)

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне йому майно, яка прийнята його сторонами по справі його матір`ю ОСОБА_1 та дружиною ОСОБА_2

11.01.2017 державним нотаріусом Іськовою Н.М. на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_3 , який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Тиманівської сільської ради 24.10.1989 на підставі рішення Тульчинського райвиконкому від 27.03.1986 № 76 та зареєстрованого в КП «Тульчинському міжрайонному бюро технічної інвентаризації» 14.10.1989 за р. № 720.

Відповідно до оглянутих судом першої інстанції інвентаризаційних справ на житлові будинки АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , судом встановлено, що на даний час ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Тульчинською державною нотаріальною конторою 07.12.2002, є власником житлового будинку АДРЕСА_2 . Первісним власником відповідно до свідоцтва про право особистої власності, виданого виконкомом Тиманівської с/Ради н/д № 701 від 24.10.1989 зазначено колгоспний двір, головою якого є ОСОБА_3 ( інвентаризаційна справа № 720 на житловий будинок

АДРЕСА_4 (колгоспний двір, головою якого є ОСОБА_1 ) є ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право особистої власності, виданого виконкомом Тиманівської с/Ради народних депутатів №803 від 03.01.1994. Попереднім власником відповідно до свідоцтва про право особистої власності, виданого виконкомом Тиманівської сільської ради н/д №698 від 20.10.1989, зазначено колгоспний двір, головою якого є ОСОБА_4 .

Окрім цього, в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 наявне свідоцтво № НОМЕР_2 право особистої власності на домоволодіння від 20.10.1989, видане виконавчим комітетом Тиманівської сільської ради на підставі рішення виконкому Тульчинського районної ради народних депутатів № 76 від 27.03.1986 та рішення виконкому Тиманівської сільської ради № 71 від 15.12.1987, зареєстроване того ж дня в бюро технічної інвентаризації, відповідно до якого жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого ОСОБА_4 . Також міститься рішення Тиманівської сільської Ради народних депутатів Тульчинського району Вінницької області № 48 від 20.12.1993, відповідно до якого виконком Тиманівської сільської Ради народних депутатів вирішив: переоформити документи на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 на ім`я нового голови колгоспного двору ОСОБА_1 ; видати свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок по даному рішенню; Тульчинському міжміському бюро технічної інвентаризації провести перереєстрацію жилого будинку.

В матеріалах же інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_3 наявна ксерокопія свідоцтва про право власності на житловий будинок від 25.11.2002, виданого на підставі рішення виконкому Тиманівської сільської ради від 25.10.2002 № 56, зареєстрованого в Тульчинському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 25.11.2002, відповідно до якого ОСОБА_4 належить житловий будинок АДРЕСА_2 . Також там наявне рішення виконавчого комітету Тиманівської сільської ради від 25.10.2002 №56 «Про оформлення права приватної власності за ОСОБА_4 на житловий будинок в АДРЕСА_2 », де відсутній підпис та прізвище сільського голови та прізвище секретаря, відповідно до якого вбачається, що розглянувши клопотання ОСОБА_1 , договір купівлі-продажу будинку, посвідчений Тиманівською сільською радою 22.08.1985 № 86, матеріали представлені Тульчинським МБТІ, виконком Тиманівської сільської ради вирішив: оформити право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 ; видати свідоцтво про право приватної власності згідно п.1; Тульчинському МБТІ провести державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна.

Між сторонами виник спір з приводу правомірності набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 101 ЦК УРСР 1963 року ( в редакції чинної станом на 24.10.1989) в особистій власності громадянина міг бути лише один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Проте в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 103 ЦК УРСР 1963 року (в редакції чинній станом на 14.10.1989), якщо в особистій власності громадянина або у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей стане з підстав, що допускаються законом, більше одного жилого будинку, власник вправі на свій вибір залишити у своїй власності будь-який з цих будинків. Інший будинок (будинки) повинен бути власником протягом одного року проданий, подарований або відчужений іншим способом. Річний строк для добровільного відчуження власником будинку (будинків) обчислюється з дня виникнення права власності на інший будинок (будинки). Якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-якій формі, цей будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом Української РСР для виконання судових рішень. Виручені від продажу суми після відшкодування витрат, пов`язаних з здійсненням примусового продажу, передаються колишньому власникові будинку. В разі, коли продаж будинку в примусовому порядку не відбудеться через відсутність покупців, будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів безоплатно переходить у власність держави.

Правовий режим колгоспного двору визначався положеннями ЦК УРСР.

Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15.04.1991 Закону України «Про власність» була ліквідована різниця правового режиму майна у «колгоспному дворі» та в «робітничому дворі», встановлено єдиний правовий режим майна, незалежно від місця проживання чи місця праці особи.

З огляду на те, що цей Закон набув чинності 15.04.1991, його дія не поширилася на майно, яке було придбане раніше. Це означає, що на таке майно і далі поширюється правовий режим майна колгоспного двору - спільна сумісна власність усіх його членів. Ця обставина і сьогодні має братися до уваги при відчуженні цього майна, а також при його спадкуванні.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР (в ред.1963 року) передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі № 6-350цс15.

Спеціальним нормативним актом, який визначав порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 № 48.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

В свою чергу, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику, у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 № 20 із змінами і доповненнями, судам було роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглось.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_3 відносився до суспільної групи домогосподарств колгоспний двір та належав ОСОБА_3 , як голові колгоспного двору (станом на 15.04.1991) на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння від 24.10.1989, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації 24.10.1989, і ним даний будинок будь-кому та у будь-який спосіб у власність не передавався. В той же час відповідач ОСОБА_1 є такою, що вибула в погосподарський двір № НОМЕР_7 , тобто до домогосподарства АДРЕСА_1 .

Тому вірним є висновок суд про те, що оскільки право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 було зареєстровано у встановленому порядку, відповідно до діючого на той час законодавства, як власність колгоспного двору, головою якого на момент припинення існування колгоспних дворів був ОСОБА_3 , тому вищевказане свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння від 24.10.1989 є правовстановлюючим документом та свідчить про те, що спірний житловий будинок належить колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_3 .

Вирішуючи спір по суті, судом також вірно враховано, що свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 , видане 25.10.2002 виконкомом Тиманівської сільської ради на ім`я вже померлого ОСОБА_4 відповідно до заяви його дружини ОСОБА_1 , тоді як станом на момент прийняття даного рішення чинним було свідоцтво № НОМЕР_1 на право особистої власності на домоволодіння, видане виконавчим комітетом Тиманівської сільської Ради народних депутатів 24.10.1989.

Таким чином, виконавчий комітет Тиманівської сільської ради вирішив питання щодо прав та обов`язків особи, цивільна правоздатність та дієздатність якої припинилися у зв`язку із смертю, а тому рішення виконавчого комітету Тиманівської сільської ради від 25.10.2002 №56 «Про оформлення права приватної власності за ОСОБА_4 на житловий будинок в АДРЕСА_2 » є незаконним.

Наявність свідоцтва про право власності на житловий будинок від 25.10.2002, виданого на ім`я ОСОБА_4 на даний час порушує право ОСОБА_2 , як правонаступника позивача, на спадщину.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність права власності не встановлена судом.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1316/2227/11, у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Вирішуючи спір щодо зустрічних позовних вимог суд першої інстанції вірно виходив з того, що фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна, зокрема житлового будинку АДРЕСА_3 , й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт.

Із матеріалів справи слідує, що технічний паспорт на вказаний житловий будинок виготовлений 24.10.1989 за результатом його технічної інвентаризації, де наявне також свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння від 24.10.1989, видане колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3 .

Відповідно до п.1, 4 діючої на той час Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995), реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP проводили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Реєстрації підлягають всі будинку і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належить громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Відповідно до п. 10, 12, 13 Розділу III даної Інструкції при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій Інструкції (додаток №1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це.

Для вирішення питання про можливість оформлення права власності (п. 10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації вчинити відповідні дії.

Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення (п. 13).

Відповідно до пункту 20 Інструкції при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспних дворам. На підставі рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих про оформлення права власності на будинок (домоволодіння) власникові видається свідоцтво про це (додаток № 2, 2-а), або реєстраційне посвідчення (додаток № 3, 3-а).

Відповідно до пункту 4.1 Розділу 4 Інструкції, яким був встановлений порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, передбачалося, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку 11: а) місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта державної комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем за цим позовом не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що прийняття виконкомом Тиманівської сільської Ради народних депутатів №71 від 15.12.1987 та видачі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння від 24.10.1989 порушує її права.

Апеляційний суд відкидає посилання апелянта на те, що суд першої інстанції нібито спотворив обставини справи, незаконно обійшов та замовчав обставини набуття ОСОБА_4 за життя права власності на будинок АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі продажу від 22.08.1985 року.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, вказаний договір купівлі-продажу не може бути правовою підставою набуття права власності як на будинок АДРЕСА_1 , так і на спірний будинок АДРЕСА_3 , а його оригінал знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи саме на будинок АДРЕСА_1 .

При цьому даними погосподарських книг достовірно підтверджено, що саме ОСОБА_3 вважався головою господарства, до якого належав жилий будинок АДРЕСА_2 . Перед тим він вибув з колгоспного двору, до якого належав будинок АДРЕСА_1 , і головою якого був його батько ОСОБА_4 . Та обставина, що ОСОБА_4 не працював в колгоспі, так як служив в органах внутрішніх справ, і будинок помилково було віднесено до категорії колгоспних дворів, не може бути підставою для визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на зазначений будинок.

Водночас ОСОБА_1 проживала разом з чоловіком головою колгоспного двору, до якого належав будинок АДРЕСА_1 , а після його смерті стала головою зазначеного двору. Ні її чоловік, ні вона особисто ніякого відношення до будинку АДРЕСА_3 не мали.

На сьогодні ж ОСОБА_1 має підстави для отримання в нотаріальному порядку свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину зазначеного будинку в порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_3 .

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 22.04.2021

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська