ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року позивач звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача в якому просив (згідно уточнених позовних вимог від 03.02.2021 року) стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої професіональним захворюванням при виконанні трудових обов`язків та судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 1 000 грн.

Позов мотивований тим, що 11.02.1991 року по 23.10.1995 року позивач перебував у трудових відносинах з шахтою ім. Героїв Космосу ВО «Павлоградвугілля» та працював гірничим працівником та прохідником підземним з повним робочим днем у шахті, з 24.10.1995 року по 11.10.2004 року з шахтою «Павлоградська» ВО «Павлоградвугілля» та працював підземним прохідником, машиністом гірновиємчих машин з повним робочим днем у шахті, з 25.10.2004 року по 12.05.2015 року з шахтою ім. Героїв Космосу ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

Внаслідок тривалого стажу роботи в шкідливих умовах 24 роки, у позивача виникло професійне захворювання, з 2011 року хронічна сенсоневральна приглухуватість 1 ступеню, з 2012 року вертоброгенналюмбоішалгія, больовий синдром, з 2013 року пильовий бронхіт, з 2015 року гострий епікондиліт лівого колінного суглобу, остеоартроз з переважним ураженням ключично акроміальних зчленувань, артроз ліктьових, колінних суглобів, періатроз плечових суглобів, сенсомоторнаполінейропатія з ангіодистонічним і нейродистрофічним синдромом.

Міжрайонна профпатологічна МСЕК м. Дніпро 11.02.2016 встановила позивачу третю групу інвалідності та 65% втрати працездатності з періодичним медичним обстеженням.

18.02.2019 міжрайонна профпатологічна МСЕК встановила третю групу та 65% втрати працездатності безстроково.

Позивач був звільнений з роботи 12.05.2015 за станом здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Внаслідок професійного захворювання, у позивача знижений слух на обидва вуха, позивач страждає на задишку при незначному фізичному навантажені та ходьбі, страждає на сильний кашель внаслідок хронічного пилового бронхіту та емфіземи легенів, біль та важкість у грудній клітці, загальну слабкість, швидку втому, біль та обмеження рухів в плечових, ліктьових та колінних суглобах, шийному та поперековому відділах хребта, біль та оніміння рук та ніг, парестезії верхніх кінцівок, судоми пальців рук, шум у голові та біль. Позивач зазнав фізичний біль, який з часом посилюється, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, які носять тривалий характер. Наявність професійних захворювань у позивача, обмежує його в нормальному житті, в організації свого побуту, життєдіяльності, позивач внаслідок фізичного болю не може нормально рухатися та спати по ночах, вимушений докладати зусиль для нормальної життєдіяльності, постійно звертатися за медичною допомогою, проходити курси лікувань. Зазначені вище наслідки є отримані позивачем професійного захворювання на виробництві.

Позивач зазначив, що відповідач повинен відшкодувати нанесену йому моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я в сумі 100 000,00 грн. та судові витрати в сумі 1000,00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2021 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», , місце знаходження: вул. Соборна, буд. 76, м. Павлоград Дніпропетровська область, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (сорок п`ять тисяч) грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, та 450 грн. - судові витрати за надання правничої допомоги.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь держави (отримувач: УК у м. Павлограді/м. Павл-д/22030101, код отримувача: 37936856, банк: Казначейство України (ЕАП), рахунок:UA0004032, код платежу: 220301061) судовий збір у розмірі 345,78грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві представник позивача адвокат Меркулова Т.П. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , виданої на ім`я ОСОБА_1 10.12.1987, з 11.02.1991 по 23.10.1995 позивач перебував у трудових відносинах з шахтою ім. Героїв Космосу ВО «Павлоградвугілля» та працював гірничим працівником та прохідником підземним з повним робочим днем у шахті, з 24.10.1995 по 11.10.2004 з шахтою «Павлоградська» ВО «Павлоградвугілля» та працював підземним прохідником, машиністом гірновиємчих машин з повним робочим днем у шахті, з 25.10.2004 по 12.05.2015 з шахтою ім. Героїв Космосу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» працював прохідником 5 розряду, машиністом гірничих виємкомих машин.

12.05.2015 звільнений за станом здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, розп.-82/6к від 12.05.2015, запис № 19.

Відповідно до виписок із медичної амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 за 2015,2016,2018,2019 роки позивач має професійне захворювання, хронічна сенсоневральна приглухуватість 1 стуреню, вертоброгенналюмбоішалгія, больовий синдром, пильовий бронхітгострий епікондиліт лівого колінного суглобу, остеоартроз з переважним ураженням ключично акроміальних зчленувань, артроз ліктьових, колінних суглобів, періатроз плечових суглобів, сенсомоторнаполінейропатія з ангіодистонічним і нейродистрофічним синдромом, та перебував періодично на лікуванні, санаторному лікуванні та знаходився на диспансерному обліку у лікаря невропатолога, травматолога, ЛОР, ортопеда (а.с. 9-15).

Відповідно до довідки МСЕК № 60 позивач 11.05.2011 оглядався комісією, інвалідом не визнаний, лікування по лікарняному листку (а.с. 81).

Відповідно до довідки Павлоградської МСЕК № 005361 від 08.10.2015 позивачу встановлено 5% втрати працездатності, група інвалідності не встановлена (а.с. 82).

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського науково-дослідницького інституту промислової медицини від 17.12.2015 № 1661 позивачу встановлений діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень першої другої стадії ( пиловий бронхіт, емфізема легенів), вібраційна хвороба першої другої стадії від дії загальної вібрації з вегетативно сенсорною полінейропатією в поєднані з полірадикулопатією, помірно вираженою, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопатковогоперіатрозу, остеоартрозу ліктьових та колінних суглобів,трофічними порушеннями на кістях, нейросенсорна приглухуватість першого ступеню ( з легким зниженням слуху), (діагноз вперше виявленого професійного захворювання).

Зазначено, що захворювання професійні, пов`язані з тривалим стажем роботи в шкідливих умовах 24 роки з роботою на шахті ім. Героїв Космосу, шахті «Павлоградська» ВО « Павлоградвугілля», підземним гірником, прохідником, машиністом гірновиємчих машин, ( 1991- 2015 роки) при підвищеній концентрації пилу, вібрації шуму, важкості праці: незручна робоча поза,нахили корпусу, з перевищенням норми, тяжкої маси вантажу з перевищенням норми, динамічне навантаження на м`язи рук, тулуба, ніг з перевищенням норми, навантаження при утриманні вантажу двома руками з перевищенням норми. ЛЕК зазначила, що позивачу протипоказана робота в підземних умовах, в умовах пилу, неспритного мікроклімату, фізичного перевантаження, рекомендовано диспансерне спостереження терапевта, невропатолога, ЛОР за місцем проживання, уникати переохолоджень, щоденний прийом медпрепаратів,оздоровлення в місцевому санаторії - профілакторії, санаторно - курортне лікування у санаторіях пульмологічного та неврологічного профілів, позивач був направлений на профпатологічну МСЕК.

Міжрайонна профпатологічна МСЕК м. Дніпро 11.02.2016 року встановила позивачу третю групу інвалідності та 65% втрати працездатності з періодичним медичним обстеженням, причина інвалідності професійне захворювання. 18.02.2019 року міжрайонна профпатологічна МСЕК встановила третю групу та 65% втрати працездатності безстроково, причина інвалідності професійне захворювання. Зазначене також підтверджується актами огляду МСЕК за 2016-2019 роки, індивідуальними програмами реабілітації інваліда стосовно позивача ОСОБА_1 (а.с. 181)

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком місцевого суду у повному обсязі, зважаючи на наступне.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи малозначні справи.

Згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди в доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

У пункті 52 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (пункт 25 рішення від 01 березня 2002 року у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди.

Позивач, зазначив, що внаслідок професійного захворювання, у нього знижений слух на обидва вуха, позивач страждає на задишку при незначному фізичному навантажені та ходьбі, страждає на сильний кашель внаслідок хронічного пилового бронхіту та емфіземи легенів, біль та важкість у грудній клітці, загальну слабкість, швидку втому, біль та обмеження рухів в плечових, ліктьових та колінних суглобах, шийному та поперековому відділах хребта, біль та оніміння рук та ніг, парестезії верхніх кінцівок, судоми пальців рук, шум у голові та біль. Позивач зазнав фізичний біль, який з часом посилюється, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, які носять тривалий характер. Наявність професійних захворювань у позивача, обмежує його в нормальному житті, в організації свого побуту, життєдіяльності, позивач внаслідок фізичного болю не може нормально рухатися та спати по ночах, вимушений докладати зусиль для нормальної життєдіяльності, постійно звертатися за медичною допомогою, проходити курси лікувань. Зазначені вище наслідки є отримані позивачем професійного захворювання на виробництві.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.45).

06.02.2020 року відповідач подав до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи у загальному провадженні, оскільки дана справа потребує детального розгляду (а.с.55).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року було залишено без задоволення клопотання відповідача про перехід розгляду справи за правилами загального позовного провадження (а.с.174).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у загальному провадженні, порушивши право на справедливий судовий розгляд, не забезпечивши рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі, що на думку суду апеляційної інстанції, ставить сторону відповідача в суттєво менш сприятливе становище порівняно із позивачем.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Аналіз практики Європейського Суду з прав людини дає підстави для висновку, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі.

Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

У низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Зокрема, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Крім того, колегія суддів вважає, що дана справа не є незначної складності, оскільки Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року), тому дана справа повинна розглядатися за правилами загального позовного провадження для повного та всебічного її розгляду.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до пункту 7 частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, через неправильне застосування норм процесуального права, рішення суду слід скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 43 Конституції Українидержава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Встановлено, що після роботи на підприємстві відповідача протягом 24 років, та звільнення за станом здоров`я 12.05.2015 року до встановлення позивачу третьої групи інвалідності за професійним захворюванням з 11.02.2016 року, позивач на інших підприємствах не працював.

08.10.2015 року Міжрайонна профпатологічна МСЕК м. Дніпро первинно позивачу було встановлено 5% втрати працездатності (акт Н-1 №9 від 22.05.11) (а.с.82).

11.02.2016 року Міжрайонна профпатологічна МСЕК м. Дніпро первинно встановила позивачу третю групу інвалідності з 04.02.2016 року по профзахворюванню та стійку втрату працездатності 60%, з яких 40% - вібраційна хвороба, 15% - хронічне обструктивне захворювання легенів ( ХОЗЛ), 5% -тугоухість.

Велика Палата Верховного Суду 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 зробила наступний висновок: «Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого, з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності».

Судом першої інстанції в рішенні зазначено, що позивачу 11.02.2016 року встановлено МСЕК втрату працездатності за професійним захворюванням, первісно встановлено 60% втрати працездатності та третя група інвалідності.

Згідно інших наданих довідок МСЕК позивачем, зазначено, що позивач проходив черговий повторний огляд і йому з 2016 року по 2019 рік продовжувався строк інвалідності, а з 11.02. 2019 року позивачу встановлено втрату працездатності та третя група інвалідності безстроково.

Таким чином, доводи апелянта, що суд першої інстанції не встановив коли позивачу встановлено МСЕК стійку втрату працездатності не відповідають дісності.

Позивачу стійка втрата працездатності встановлена МСЕК 11.02.2016 року, отже саме з цієї дати позивач має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що позивач багато разів травмувався в побуті, відсутні відомості про належне лікування та дотримання вимог лікаря, внаслідок чого могло погіршитись здоров`я позивача, та як наслідок встановлена група інвалідності, так як зазначені обставини є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення, а позивачем надано належні та допустимі докази (довідки МСЕК, висновок лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського науково-дослідницького інституту промислової медицини від 17.12.2015 № 1661) встановлення інвалідності та 65% втрати працездатності з яких саме внаслідок професійного захворювання 60%.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно достатті 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як зазначено в пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, №1-9/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, відповідно до статей 23,1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Також, колегія суддів не може погодитись із посиланнями апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем факту заподіяння моральної шкоди так як не встановлені зміни у психічному стані, відповідні записи лікаря-психіатра, психотерапевта, психолога, відсутній висновок судово-психіатричної експертизи, оскільки згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок отриманого професійного захворювання на виробництві останньому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.

Згідно постанови Верховного Суду від 15.06.2020 року у справі 212/3137/17-ц: «Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок стійкої втрати професійної працездатності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував обставини, які мають суттєве значення, зокрема ступінь втрати працездатності, глибину, Інтенсивність, тривалість фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, наслідки, що наступили, а також дотримався засад розумності і справедливості».

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів керуючись принципом розумності та справедливості, враховує стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства в заподіянні шкоди, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме 65 % втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, та погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 45000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Проти такого розміру не заперечував і позивач та його представник.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що позивачем змінив предмет та підставу позову, зважаючи на наступне.

Позивачем у позові від 09.12.2019 року зазначено, що внаслідок тривалого стажу роботи у шкідливих умовах 24 роки у позивача виникло професійне захворювання, з 2011 року хронічна хронічна сенсоневральна приглухуватість 1 ступеню, з 2012 року вертоброгенна люмбоішалгія, больовий синдром, з 2013 року - пильовий бронхіт, з 2015 року - гострий епікондиліт лівого колінного суглобу, остеоартроз з переважним ураженням ключично акроміальних зчленувань, артроз ліктьових, колінних суглобів, періатроз плечових суглобів, сенсомоторна полінейропатія з ангіодистонічним і нейродистрофічним синдромом, що підтверджується виписними епікризами. Вказані захворювання рішенням ЛЕК Українському науково-дослідницькому інституті промислової медицини від 17.12.2015 року визнані професійними, що підтверджено випискою - епікризом із медичної картки стаціонарного хворого № 4713. Міжрайонна профпатологічна МСЕК м. Дніпро 11.02.2016 року встановила позивачу третю групу інвалідності та 65% втрати працездатності з періодичним медичним обстеженням. Позивач у позові зазначив, що внаслідок професійного захворювання, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, він має право на відшкодування моральної шкоди, яку і просив стягнути з відповідача у розмірі 100 000грн.

Позивач не змінюючи предмету та підстав позову, уточнив свої вимоги, а саме виключив з первісної вимоги речення «та виробничою травмою».

Згідно постанови Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09.07.2020 року: «позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самоювимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути Лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви».

Позивач не змінював предмет та підставі позову, предметом позову позивача є обставини, за яких він при виконанні трудових обов`язків отримав ушкодження здоров`я - травми та професійне захворювання.

Проте за наслідками отриманих травм на виробництві МСЕК не встановлювало втрату працездатності, а отже позивач мав право на відшкодування шкоди тільки з дня встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності, тому позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду за професійне захворювання, за яким МСЕК 11.02.2016 року встановило стійку втрату працездатності 60% та III групу інвалідності. . . -

Суд правильно в рішенні зазначив, що позивач не змінив ні предмет ні підстави позову, ні кількісну значимість своєї позовної вимоги.

Посилання апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо застосування позовної давності, зважаючи на наступне.

Частиною 1 ст. 256 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлений загальний строк позовної давності, який має тривалість у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно до пункту 3 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції необґрунтовано стягнуто витрати на правничу допомогу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянт посилається на положення нормативно-правових актів, які регулюють діяльність суб`єктів господарювання, адвокат не є суб`єктом господарювання, а здійснює свою діяльність згідно Закону України « Про адвокату та адвокатську діяльність».

Договір про надання правничої допомоги, згідно положень вказаного закону, може містити визначену суму гонорару та оплату за виконану роботу, але може передбачати умову «за домовленістю сторін».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

При встановленні розміру гонорару України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited»проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК Українисудові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такая правова позиція узгоджується із постановою ВС ВС від 13.01.2021 по справі № 596/2305/18.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги суду першої інстанції було надано:

- ордер серії ДМ № 044 від 10.12.2019 року;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 0525 від 14.06.1994 року;

- договір про надання правничої допомоги від 10.12.2019 року.

Сплата позивачем гонорару адвокату підтверджується квитанцією у розмірі 1000 грн. від 10.12.2019 року (а.с.42).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що вищевказана квитанція не може бути належним підтвердженням здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, оскільки не відповідає вимогам законодавства стосовно оформлення квитанції та проведенню готівкових операцій, зважаючи на наступне.

Згідно зі статтею 13 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ст. 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів» та Положення «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВС/КАС у справі № 727/4597/19 від 16.04.2020 року.

Враховуючи, вищевикладене, колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі 450 грн., що на думку апеляційного суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягає стягненню дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 345,78 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», , місце знаходження: вул. Соборна, буд. 76, м. Павлоград Дніпропетровська область, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (сорок п`ять тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь держави (отримувач: УК у м. Павлограді/м. Павл-д/22030101, код отримувача: 37936856, банк: Казначейство України (ЕАП), рахунок:UA0004032, код платежу: 220301061) судовий збір у розмірі 345, 78 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі 450 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко