Постанова

Іменем України

31 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 266/2971/19

провадження № 61-1034св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватне підприємство «Маріупольський консалтінг центр», фінансова компанія «Алькор Інвест»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року у складі судді Шишиліна О. Г. та постанову Донецького апеляційного суду від

17 грудня 2020 рокуу складі колегії суддів: Лісового О. О., Баркова В. М.,

Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного підприємства «Маріупольський консалтінг центр» (далі - ПП «Маріупольський консалтінг центр»), фінансової компанії «Алькор Інвест» (далі - ФК «Алькор Інвест»), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 21 листопада 2007 року між позивачем та ЗАО «Донгорбанк» правонаступником якого став ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір № 26 та іпотечний договір № 26/1 від 21 листопада 2007 року. Предметом договору іпотеки є частка нежилого приміщення загальною площею 244,3 кв.м розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладення Договору іпотеки 5/9 частки вказаного приміщення належало позивачу, 4/9 частки належало ОСОБА_3 . У травні 2019 року йому стало відомо, що власником іншої частини нежилого приміщення по АДРЕСА_1 з 2007 року є ПП «Маріупольський консалтінг центр». Вказані договори порушують його права як боржника за кредитним договором, позбавляють можливості укласти договір про реструктуризацію боргу з банком, погасити борг та залишити предмет іпотеки у власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які на теперішній час є власниками іпотечного майна. Відповідач зацікавлений стати власником предмету іпотеки і тому саме з цією метою уклав ці угоди. Крім того в період часу з червня 2015 року по лютий 2018 року він не мав можливості займатися справами щодо домовленості з банком про реструктуризацію боргу оскільки приймав участь в АТО, у зв`язку із чим він довірив ОСОБА_7 , який протягом 10 років був представником його інтересів в тому числі в судах, довірив вирішити це питання. Але в червні 2018 року ПП «Маріупольський консалтінг центр» відключив спірне нежиле приміщення від електропостачання, став чинити перепони в користуванні приміщенням. У зв`язку із чим він був вимушений припинити здійснювати підприємницьку діяльність. Між ними виник конфлікт з приводу користування предметом іпотеки, а ОСОБА_7 заявив про намір його викупити. У зв`язку із чим у вересні та жовтні 2018 року уклав оспорюванні угоди. Вважає, що договори є недійсними оскільки ПП «Маріупольський консалтінг центр» не є учасником ринку фінансових послуг, оскільки не входить у перелік визначених фінансових установ згідно частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та за своїм правовим статусом не відноситься ані до юридичних осіб, що мають статус фінансових установ, ані до фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України.

На думку позивача зміст укладеного договору про відступлення права вимоги від 20 вересня 2018 року має безумовні ознаки договору факторингу і відповідає визначенню, що міститься у статті 1077 ЦК України. Право вимоги за договором та іпотечним договором перейшло до ПП «Маріупольський консалтінг центр», до юридичної особи, яка не має повноважень на здійснення фінансових операцій, як кредитор, в межах правовідносин, що виникають на підставі кредитних договорів та договорів іпотек. Вважав, що ПП «Маріупольський консалтінг центр» має намір звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак ПАТ «ПУМБ» звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 19квітня 2017 року по справі № 266/2414/15-ц, використавши наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, та звернув стягнення на іпотечне майно. Повторне звернення стягнення на одне і те саме майно та з одних і тих самих підстав нормами чинного законодавства України не передбачено.

У зв`язку із чим позивач просив визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 20 вересня 2018 року № 26/2018/1, та договір про права вимоги за договором іпотеки від 26 жовтня 2018 року укладеного між ПП Маріупольський Консалтінг Центр» та ФК «Алькор Інвест» з моменту його укладення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від

12 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю передбачених статями 203, 215 ЦК України підстав для визнання договорів недійсними.

Постановою Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від

12 листопада 2019 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

18 січня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення. яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було враховано постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20). Зіславшись на постанови Верховного Суду в інших справах, суд апеляційної інстанції не врахував, що вказані справи не є подібними.

Доводи інших учасників справи

14 квітня 2021 року директор ПП «Маріупольський консалтінг центр» через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду

м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2020 рок залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області.

30 березня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

21 листопада 2007 року між позивачем та ЗАТ «Донгорбанк» правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №26 згідно умов якого позивач отримав кредит в розмірі 2 000 000,00 грн зі сплатою відсотків в розмірі 15,7 % на рік, строком до 19 листопада 2027 року. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 21 листопада 2007 року між ЗАТ «Донгорбанк» правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 ,

ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №26/1.

Зазначений кредитний договір, виконання умов за яким забезпечено іпотечним договором були предметом розгляду декількох справ у судах різних інстанцій. Так судовими рішеннями встановлено розмір заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за якими були видані виконавчі листи для примусового виконання, предмет іпотеки переданий в іпотеку на підставі Іпотечного договору №26/1 від 21 листопада 2007 року передано в управління ПП «Маріупольський Консалтінг Центр».

Відповідно до листа ПАТ «ПУМБ», 20 вересня 2018 року ПАТ «ПУМБ» всі права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №26 від 21 листопада

2007 року були відступлені ФК «Алькор Інвест» в тому числі за Іпотечним договором №26/1 від 21 листопад 2007 року, договорами поруки №26/2 від 21 листопада 2007 року, №26/3 від 21 листопада 2007 року, №26/4 від 21 листопада 2007 року, №26/5 від 21 листопада 2007 року. Підставою відступлення стали Договір про відступлення права вимоги №26/2018 від 20 вересня 2018 року та Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 26 жовтня

2018 року, укладені між Первісним кредитором та Новим кредитором. Про ці обставини позивача також було повідомлено шляхом надсилання повідомлення про відступлення права вимоги.

На підставі договору про відступлення права вимоги №26/2018/1 від 20 вересня 2018 року ФК «Алькор Інвест» відступило право вимоги за кредитним договором №26 від 21 листопада 2007 року укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_1 . Відповідно до п. 1.1 вказаного договору сторони погодили, що Первісний кредитор зобов`язується передати у власність Нового кредитора, а Новий кредитор - прийняти Права Вимоги та в їх оплату сплатити грошові кошти на користь Первісного кредитора на умовах, визначених цим Договором. За змістом п. 1.2, п. 1.3 цього договору станом на дату укладення цього Договору визначається Первинними Договорами, а саме Кредитним договором №26 від

21 листопада 2007 року, укладеним між Первісним кредитором та

ОСОБА_1 . На день підписання цього договору загальна сума заборгованості за Кредитним договором №26 від 21 листопада 2007 року становить 1 948 651,93 грн основна сума боргу, 1495576,99 грн. проценти, всього 3444228,92 грн. сума боргу може бути змінена на розмір нарахованих за користування кредитом процентів до дати відступлення. Згідно п. 2.1 сума оплати за даним договором становить 771000,00 грн.

За нотаріально посвідченим договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26 жовтня 2018 року ФК «Алькор Інвест» відступило право вимоги ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» за Іпотечним договором №26/1 від 21 листопада 2007 року укладеним між ЗАТ «Донгорбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором №26 від 21 листопада 2007 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду з цією позовною заявою стало укладення 20 вересня 2018 року договору відступлення прав вимоги №26/2018/1 який, на думку позивача, за своєю правовою природою є договором факторингу, а відтак суперечить вимогам Закону України "Про банки і банківську діяльність", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а тому з підстав передбачених ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Також позивач просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26 жовтня

2018 року у зв`язку з тим, що право вимоги перейшло до юридичної особи, яка не має повноважень на здійснення фінансових операцій, як кредитора, в межах правовідносин, що виникають на підставі кредитних договорів та договорів іпотек.

Отже, предметом позову є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, який на думку позивача є договором факторингу та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога

не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше

не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні

в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше

не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

За договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (пункти 37, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від

16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так

і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів),

то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама

по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Велика Палата Верховного Суду вже робила висновок про те, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (пункти 51-52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

Отже сторони договору купівлі-продажу майнових прав фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) та у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 686/12230/18 провадження № 61-12810св20.

Посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від

10 листопада 2020 року у справі №638/22396/14-ц колегія суддів не приймає до уваги, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду не подібні зі справою, що розглядається.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від

12 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2020 рок - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від

12 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2020 рок залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська