Справа № 428/6764/20
Провадження № 22-ц/810/222/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі Держава Україна в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, Державна казначейська служба України,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 січня 2021 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: судді Шубочкіної Т.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі - Відповідач-1), Державної казначейської служби України (далі - Відповідач-2) про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади, який мотивував тим, що з грудня 2015 року позивач перебуває на обліку в УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області. З 01.07.2018 Управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області розпорядженням відповідача від 21.09.2018 та від 08.10.2018 позивачу було протиправно припинено виплату пенсії, що встановлено рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 по справі №360/409/19, яке набрало законної сили.

Позивач вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої вказаними незаконними рішеннями органу державної влади, якими той позбавив позивача права власності на належне останньому майно у вигляді пенсійних виплат як єдиного доходу для існування, пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, оплати комунальних послуг, придбання їжі, одягу та інше, і стало причиною психологічного напруження, розчарування та незручності, і навіть за умови відсутності вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я можуть згідно практики Європейського Суду свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Позбавлення позивача гарантованого йому державою рівня життя, який забезпечувався би у разі виплати позивачу пенсії за віком у розмірі 64278,17 грн, що встановлено судовим рішенням адміністративного суду, призвело до вимушених змін у житті позивача, і вказані моральні страждання позивачем оцінено у 64278,17 грн, які ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів за бюджетною програмою КПКВК 3504030.

У відзиві на позовну заяву відповідач Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області позов не визнав як необгрунтований, оскільки рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 у справі №360/409/19 позов ОСОБА_1 до управління про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено, вказаним судовим рішенням порушені права ОСОБА_1 були відновлені. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 27.03.2020 ВП №60049283 було накладено штраф у розмірі 5100,00 грн на Управління Пенсійного фонду м. Сєвєродонецьку Луганської області за не виконання рішення суду у справі №360/409/19. Управлінням було подано до Луганського окружного адміністративного суду позовну заяву про оскарження дій державного виконавця та скасування постанови про накладення штрафу. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12.05.2019 у справі №360/1704/20 позов УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області про оскарження дій державного виконавця та скасування постанови про накладення штрафу задоволено, суд встановив відсутність правових підстав для накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду, зважаючи на відсутність фінансуванні УПФУ, та під час розгляду справи суд дійшов висновку, що невиконання судового рішення в частині виплат грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, оскільки УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області не належить до категорії розпорядників бюджетних коштів, а лише є їх одержувачем, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Також УПФУ зазначено, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння відповідачем внаслідок невиплати позивачу пенсії з 01.07.2018 по теперішній час моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву про невизнання позову, посилаючись на недоведеність позивачем завдання йому моральних страждань, хоча це є його процесуальним обов`язком; відшкодування моральної шкоди незалежно від відшкодування майнової шкоди виключає пов`язаність розміру завданої позивачу майнової шкоди 64278,17 грн з заявленим ОСОБА_1 розміром моральної шкоди; вказана сума пенсії виплачена позивачу за рішенням суду, отже, позивач не оцінює рівень своїх моральних страждань, а лише має намір стягнути зазначену суму в рамках цивільного судочинства як подвійне відшкодування.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені як факт заподіяння відповідачем УПФУ моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, а також і розмір таких втрат немайнового характеру.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та матеріального права, оскільки рішенням адміністративного суду було визнано протиправними та скасовано три розпорядження органу державної влади, якими позивачу було припинено виплату пенсії як єдиного джерела доходу та позбавлено права на достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї; саме залишення без коштів для існування протягом більше ніж року позивача як людини похилого віку, який заробив собі право на отримання пенсії багаторічною працею, свідчить про негативні емоції, переживання, розчарування та приниження та невизначеності, і саме цим доведено завдання позивачу моральної шкоди без надання додаткових доказів, розмір якої позивачем оцінено у 64278,17 грн з урахуванням наведених обставин; суд не взяв до уваги практику ЄСПЛ, зокрема п. 96 рішення ЄСПЛ у справі Абдулазіз, Кабалес і Бакандалі №15/1983/71/107-109 від 28.05.1985, згідно з яким «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області скаргу не визнає та зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, суд першої правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 64278,17 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100 = 210200 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

З грудня 2015 року позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області.

З 01.07.2018 УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області розпорядженням від 21.09.2018 та від 08.10.2018 позивачу протиправно припинено виплату пенсії, що встановлено рішенням Луганського окружного адміністративного суду у справі №360/409/19 від 27.02.2019, яке набрало законної сили.

Вказаним рішенням Луганського окружного адміністративного суду було скасовано вищевказане розпорядження УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 15.06.2018, та інші два розпорядження відповідача про припинення виплати пенсії позивачу від 21.09.2018 та від 08.10.2018. Зобов`язано УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області поновити ОСОБА_1 з 01 липня 2018 року виплату раніше призначеної пенсії за віком. Рішення набрало законної сили 11.06.2019.

Саме встановленням судовим рішенням обставин протиправного припинення виплати пенсії позивачу останній обґрунтовував завдання йому моральної шкоди, розмір якої він оцінив у 64278,17 грн.

Відмова у задоволенні позову мотивована недоведеністю позовних вимог.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема, моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №804/2252/14, від 31.01.2018 у справі №813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі №800/500/16, від 01.03.2018 у справі №9901/377/18, від 09 лютого 2021 року у справі №425/793/19.

Вказана протиправність встановлена вищезазначеним судовим рішенням.

Крім того, на обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених ним внаслідок грубого порушення відповідачем Конституції України та Законів України і, як наслідок, його прав на належне пенсійне забезпечення, на право мирно володіти належним йому майном, оскільки Відповідач-1 не виплачував йому пенсію без законних на те підстав протягом більш ніж рік, чим фактично позбавив позивача, який є внутрішньо переміщеною особою та пенсіонером за віком, єдиного засобу до існування, не поновлював його порушених прав на належне пенсійне забезпечення, не зважаючи на звернення позивача, що ставило його у становище на межі виживання.

Колегія суддів вважає доведеним завдання позивачу вказаними протиправними діями та бездіяльністю Відповідача-1 значних моральних страждань та приниження його гідності, вину вказаного органу, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями Відповідача-1, виходячи з наступного.

Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, який є особою похилого віку є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, який змушений був звертатися по правову допомогу та відстоювати свої порушені права в суді, залишивши своє майно на тимчасово окупованій території.

Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень прав позивача, шляхом ухвалення судами рішень на користь позивача, не може компенсувати ОСОБА_1 його немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, вказані звернення до суду та очікування позитивних рішень на свою користь тривали з січня до червня 2019 року, протягом цього часу він змушений був витрачати свої зусилля, докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів до існування, на що позивач міг правомірно очікувати, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, колегія суддів вважає доведеним завдану позивачу Управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області моральної шкоди з урахуванням позбавлення позивача пенсії, розмір якої становить 59567,68 грн протягом 14 місяців, та інших вищезазначених обставин, особливо вразливого стану позивача як внутрішньо переміщеної особи та тривалості неправомірних дій позивача, що окремо доведено, загалом у розмірі - 59567,68 грн (саме вказана сума зазначена як недоплачені позивачу різниця у пенсійних виплатах за період з серпня 2018 року до серпня 2020 року включно - а.с. 10).

Колегія суддів вважає, що саме такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади, його тривалості та вимог розумності і справедливості.

Не може бути взятий до уваги довід відзиву Відповідача-1 на апеляційну скаргу позивача, що тривале невиконання рішення суду мало місце через відсутність фінансування управління ПФУ в м. Сєвєродонецьк Луганської області на виконання рішення суду у справі №360/409/19, оскільки визначальним для правильного вирішення спору є незаконність дій Відповідача-1 по припиненню пенсійних виплат ОСОБА_1 та завдання у зв`язку із цим позивачу втрат немайнового характеру. За умови належного виконання Відповідачем-1 покладених на нього державою функцій по пенсійному забезпеченню позивача на належному рівні фінансування для виконання рішення суду, яким встановлена така незаконність, не потребувало би.

Як не заслуговує на увагу і посилання Відповідача-1 у відзиві на апеляційну скаргу на недоведеність завдання ОСОБА_1 моральної шкоди та значного її розміру, що по суті свідчить про подвійну відповідальність УПФУ.

Разом з тим згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Тобто відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

ОСОБА_1 у цій справі позов пред`явлений до Держави України в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області, неправомірними діями якого було завдано моральну шкоду, і до Державної казначейської служби України як до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів і який здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду (п. 1, п.п. 14 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215.

Оскільки суд припустився невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, та неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, вказане відповідно до вимог пунктів третього та четвертого частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позову про стягнення моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки позивача було звільнено від сплати судових витрат під час подання позову та за подання апеляційної скарги, його позов задоволено частково, то згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України вказані витрати компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади задовольнити частково.

Стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 ) у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, 59567,68 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 27 квітня 2021 року.

Судді: