ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 661/1856/20
Номер провадження: №22-ц/819/284/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Чорного Сергія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 30 жовтня 2020 року у складі судді Ведяшкіної Ю.В. у справі за позовом адвоката Чорного Сергія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Чорний С.В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначила, що 21 грудня 2014 року близько 22.20 години у м. Нова Каховка Херсонської області, ОСОБА_2 , перебуваючи за кермом автомобіля «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись на перехресті вул. Букіна та вул.Першотравнева, здійснив наїзд на неї, як пішохода, внаслідок чого вона отримала численні тілесні ушкодження, у зв`язку з чим була змушена витрачати значні грошові кошти на лікування.

Крім того, внаслідок ДТП їй заподіяно і моральну шкоду, яка полягала у нестерпному фізичному болю, порушенні звичайного ритму та укладу не лише її життя, а й життя її родини, яке кардинально погіршилося після аварії, оскільки вона була змушена проходити довготривале та вартісне лікування і діагностування не лише за місцем проживання, а й у Херсонській обласній лікарні.

Посилаючись на відмову відповідача у добровільному порядку відшкодувати заподіяні їй збитки, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь у відшкодування матеріальної шкоди 12193,65 грн, у відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 30 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Чорний С.В., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалене у справі рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом з пропуском строку позовної давності.

Однак колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду та вважає, що суд прийшов до них помилково, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, пунктом 3 частини 1 статті 268 ЦК України встановлено виключення із загального правила перебігу строку позовної давності, а саме: позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка їй завдана внаслідок ушкодження здоров`я внаслідок ДТП, що підтверджується наявними у справі доказами.

Отже, зважаючи на наведенні положення закону, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновку суду щодо наявності підстав для застосування строків позовної давності у спірних правовідносинах.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 21 грудня 2014 року близько 20.20 години ОСОБА_2 , перебуваючи за кермом автомобіля марки «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснюючи рух на перехресті вул.М.Букіна та вул. Першотравневої, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження, про що 22.12.2014 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003234 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с.7).

09 січня 2016 року постановою слідчого СВ Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003234 від 22 грудня 2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.65-67).

Відповідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого №5996 від 29 січня 2015 року, ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в ортопедо травматологічному відділенні КЗ «Центральна міська лікарня» (м.Нова Каховка Херсонської області) у період часу з 21.12.2014 року по 29.12.214 року, де їй встановлено діагноз: «ЗТЧМ. забій головного мозку важкого ступеня. Внутрішня черепна гематома? Численні уламкові переломи стінок лівої верхнечелюсної пазухи. Парез взору. Птоз правого ока. Закритий перелом правої лонної та лівої сідаліщної кісток. Закритий перелом голівки правої м/гомілкової кістки. Закритий перелом міжмищелкового погорба лівої в/гомілкової кістки.»

З 29.12.2014 року по 29.01.2015 року позивачка продовжувала лікування у травматологічному відділенні та виписана для подальшого лікування у терапевта, невропатолога, травматолога (а.с.23).

На підтвердження витрат на лікування позивачкою надано виписки лікарів із переліком призначених медичних препаратів та копії квитанцій, які свідчать про їх фактичне придбання на загальну суму 12193,65 грн.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.1, 2 ст.1166 ЦК України).

Частиною 1 статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до ст.1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Статтею 1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Судом встановлено, що в результаті ДТП позивачці було спричинено численні тілесні ушкодження, внаслідок чого вона була змушена проходити тривале лікування, що підтверджується випискою з медичної карти хворого. У зв`язку з вище вказаним, ОСОБА_1 були понесені витрати на лікування в сумі 12193,65, що також підтверджується наданими до суду копіями квитанцій та призначенням лікаря.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що вказані витрати є додатковими витратами з огляду на положення ст.1193 ЦК України та 1195 ЦК України, тому підлягають стягненню з відповідача без урахування його вини.

Факт відмови у порушенні кримінальної справи свідчить про відсутність у діях ОСОБА_2 складу злочину, але не може бути підставою для звільнення від відшкодування шкоди особою, яка заподіяла її під час використання джерела підвищеної небезпеки, так як у даному випадку наявність вини не є обов`язковою умовою для цивільно-правової відповідальності.

Щодо вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

На підставі ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 постанови від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 внаслідок ДТП була спричинена моральна шкода, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з спричиненими їй ушкодженнями.

При цьому колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що спричинення ушкоджень позивачці також було наслідком її грубої необережності, яка проявилася у здійсненні переходу дороги на заборонений сигнал світлофора, тому заявлена до стягнення сума у відшкодування моральної шкоди підлягає зменшенню.

За вказаних обставин, враховуючи принцип розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача та з урахуванням особи відповідача, а також зважаючи на грубу необережність позивача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 гривень.

Згідно зі ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Чорного Сергія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 30 жовтня 2020 року скасувати і ухвалити нове.

Позов адвоката Чорного Сергія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 12193,65 грн., у відшкодування моральної шкоди - 5000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено 28 квітня 2021 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В. Орловська