Справа № 135/203/19
Провадження № 22-ц/801/1739/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дєдов С. М.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 серпня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Волошина Ігоря Андрійовича

на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дєдова С.М., дата складення повного тексту не зазначена

в справі №135/203/19

за позовами ОСОБА_2 (позивач), третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4

до ОСОБА_1 (відповідач),

за участі - Органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову)

про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування над неповнолітньою дитиною, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась в районний суд з позовом позбавлення батьківських прав та встановлення піклування над неповнолітньою дитиною, який обґрунтувала тим, що відповідач є рідною матір`ю неповнолітньої дитини - свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і навмисно, без поважних причин ухиляється від виконання своїх материнських (батьківських) обов`язків по його вихованню, не піклується про фізичний і духовний розвиток неповнолітньої дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування свого сина, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується із неповнолітнім сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересів до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти; свідомо і тривалий час нехтує психоемоційним станом та психічним і фізичним здоров`ям свого сина ОСОБА_4 .

З аналогічними позовними вимогами та підставою в липні 2019 року до суду звернулись треті особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Вважають зазначене є наслідком винної поведінки відповідача та підставою для позбавлення її батьківських прав щодо дитини ОСОБА_4 із призначенням йому піклувальників ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 01.03.2019 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 .

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 02.05.2019 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалами Гайсинського районного суду Вінницької області від 22.07.2019 залучено до участі у цивільній справі як третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , їх позовні заяви до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та встановлення опікунства над неповнолітньою дитиною прийнято до спільного судового розгляду у порядку загального позовного провадження, у одному провадженні із цивільною справою № 135/203/19 за позовом ОСОБА_2 .

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 19.11.2019 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року позов задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено піклування над неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і призначено ОСОБА_2 піклувальником її неповнолітнього онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено піклування над неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і призначено ОСОБА_3 піклувальником його неповнолітнього онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

23 червня 2021 року ОСОБА_4 через свого представника адвоката Волошина І.А., подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права.

Доводи апелянта полягають у тому, що вирішуючи спір, суд першої інстанції надав перевагу показанням позивача та третіх осіб, із самостійними вимогами, які не підтвердили їх належними доказами, зокрема щодо жорстокого поводження з дитиною (звернення до правоохоронних органів тощо).

Стверджує, що син, перебуваючи під впливом ОСОБА_2 , нехтує намірами відповідачки спілкуватись, приймати участь в його житті, розвитку, вихованні.

Зазначає також, що висновок органу опіки та піклування не в повній мірі обґрунтовує необхідність застосування виключного правового механізму у вигляді позбавлення батьківських прав, та суперечить інтересам дитини.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшли, проте їх відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Волошина І.А. на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року, а ухвалою від 04.08.2021 - закінчено підготовчі дії і призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Волошин І.А. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили залишити судове рішення без змін як законне і обґрунтоване.

Третя особа - представник Органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є рідною матір`ю неповнолітньої дитини - свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Батько неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Ладижин Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Відповідно до довідки Ладижинської міської ради № 2-20-638 від 26.02.2019 та копії посвідки на постійне проживання ОСОБА_4 , зареєстрованим місцем проживання відповідачки із 11.12.2015 по даний час є квартира АДРЕСА_1 , проте вона періодично проживала в м. Москва Російської Федерації, а з 04.01.2019 року по даний час постійно проживає в м. Москва Російської Федерації, при цьому неповнолітній її син ОСОБА_4 разом із нею не проживає із 2017 року.

Неповнолітній ОСОБА_4 із 2017 року по теперішній час постійно проживає у АДРЕСА_2 разом із своєю бабою та дідом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у належній їм квартирі, з якими дитина перебуває у сімейних, родинних відносинах, які забезпечують розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, його зареєстрованим місцем проживання із 11.12.2017 року по даний час є квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 навчається у Ладижинській ЗОШ І-ІІІ ст. № 2 (м. Ладижин), що підтверджується копією посвідки на постійне проживання ОСОБА_4 , позитивною характеристикою із школи, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_3 , актом обстеження умов проживання ОСОБА_4 № 41 від 02.08.2018, довідками про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , психологічною характеристикою стану ОСОБА_4 , що виготовлена практикуючим психологом Євсєєвою Л.I. від 24.09.2019.

Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області визнав доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітнього сина через ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, про що склав висновок № 2-20-3853 від 19.12.2018.

Відповідно до психологічної характеристики стану ОСОБА_4 від 24.09.2019 практикуючий психолог Євсєєва Л.I. надала рекомендації, за якими зважаючи на важкі емоційні реакції ОСОБА_4 та вище середнього рівень особистісної тривоги хлопчика, прояви психосоматичних реакцій на фігуру матері, - спілкування з нею повністю припинити або мінімізувати, до стабілізації психологічного стану, щоб не привести ОСОБА_4 до психічно-невротичного зриву; обов`язковий супровід у дитячого невролога; психокорекційна робота з підлітком по стабілізації емоційного стану та навчання навичок саморегуляції, а також системи надання супротиву у разі прояву будь-якого насилля з боку інших; рекомендувати матері ОСОБА_1 пройти обстеження і можливо курс лікування у психіатра, стосовно схильності до проявів неконтрольованої агресії стосовно дітей».

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 протягом тривалого періоду часу, із 2017 року по даний час навмисно без поважних причин ухиляється від виконання своїх материнських (батьківських) обов`язків по вихованню свого сина ОСОБА_4 , не піклується про фізичний і духовний розвиток неповнолітньої дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування свого сина, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується із неповнолітнім сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересів до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти; також досліджені в судовому засіданні докази та обставини свідчать про свідоме і тривале нехтування відповідачем ОСОБА_4 психоемоційним станом та психічним і фізичним здоров`ям свого сина ОСОБА_4 , що є наслідком винної поведінки відповідача.

Окрім того, відповідач ОСОБА_4 вчиняла неодноразово та систематично дії відносно свого сина ОСОБА_4 , які мають ознаки жорстокого поводження із дитиною, яке полягало у фізичному та психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини.

При цьому, відповідач не вбачає проблеми у такому поводженні, вважає його допустимим методом виховання, не прагне змін, адекватних кроків для налагодження стосунків із сином не робить.

Позиція апеляційного суду

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»)

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвекцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 «Савіни проти України» (п. 59 рішення) вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Будучи допитаним у суді першої інстанції неповнолітній ОСОБА_4 наполягав на тому, щоб його матір позбавили батьківських прав відносно нього, оскільки її агресивна поведінка, систематичні погрози з її боку, скоєння психічного насильства щодо нього, носять об`єктивне підґрунтя та дають йому підстави непокоїтися про своє здоров`я, піддають стресу, а тому із досягненням чотирнадцятирічного віку він звернувся до суду особисто із позовом про позбавлення матері батьківських прав щодо нього.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що таке ставлення сина до матері є наслідком його перебування під впливом баби та діда ОСОБА_2 є безпідставними та відхиляються судом. Як вже зазначалося, ОСОБА_4 досяг п`ятнадцятирічного віку і за рівнем свого розвитку і виховання є спроможним самостійно приймати рішення щодо свого життя, а його позиція обґрунтована власними міркуваннями і не є такою, що навіяна іншими членами сім`ї. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 підтвердив, що звернення до суду із позовом про позбавлення матері батьківських прав є його особистим рішенням, зумовленим поведінкою матері щодо нього, а також тим, що проживаючи з бабусею і дідусем він почуває себе захищеним, чого не відчував проживаючи з матір`ю.

Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом першої інстанції правильно враховано в сукупності з іншими доказами як висновок органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області №2-20-3853 від 19.12.2018 зробленим з урахуванням рішення Ладижинської міської ради №448 від 17.12.2018 відповідно до якого позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_4 , через ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина є доцільним, так і психологічну характеристику стану ОСОБА_4 , що виготовлена практикуючим психологом Євсєєвою Л.I. від 24.09.2019 на замовлення позивача, яка містить рекомендаційний характер.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що зазначена психологічна характеристика стану неповнолітнього не може бути використана як доказ в обґрунтуванні оскаржуваного рішення, оскільки здобута позивачами самостійно, а її зміст і рекомендації є прогнозованими.

Разом з тим, за правилами частини 1 та 2 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Тоді, як відповідно до статті 89 цього Кодексу, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів звертає також увагу на те, що апелянт не скористався правом оскаржити в апеляційному порядку ухвалу Гайсинського районного суду від 16.02.2021 якою йому, як представнику відповідача, відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової психологічної експертизи для спростування цього доказу. Відповідне клопотання не заявлялося і в суді апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на не доведення обставин жорстокого поводження з дитиною не приймаються колегією суддів.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статі 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, в судовому засіданні відповідач заперечила жорстоке поводження із сином та факт психологічного насильства щодо нього, але підтвердила факти, що мали місце, а саме випадок коли вона кинула стілець, який їй заважав та ненавмисно потрапила в сина ОСОБА_4 , а також ненадання нею підтримки і піклування синові в той момент, коли її співмешканець жартував над її сином під час поживання останнього в м. Москва, а син болісно сприймав це як образу. Відповідач не вважає вказані факти жорстоким поводженням з дитиною. Не заперечувалось нею і те, що інколи, коли син робив домашнє завдання, вона давала йому запотиличники, як метод виховання, «щоб краще думалось».

Відтак рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Волошина Ігоря Андрійовича залишити без задоволення, а рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 01.09.2021

Головуючий І.М. Стадник

Судді О.В. Ковальчук

І.В. Міхасішин