Ухвала

Іменем України

02 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 334/6704/13-ц

провадження № 61-13601ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової Заіри Арсенівни,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З. А.

Скаргу обґрунтовував тим, що 25 березня 2021 року він отримав рекомендованим листом дві постанови приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З. А. увиконавчомупровадженні ВП №65541660, а саме: постанову від 22 березня 2021 року № 3850 про арешт легкового автомобіля та постанову від 22 березня 2021 року № 3853 про оголошення в розшук цього автомобіля.

Вказує, що дії приватного виконавця стосовно винесення зазначених постанов є протиправними, оскільки вони порушують вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень» та Закону України «Про звернення громадян».

Заявник також зазначив, що 11 лютого 2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист № 334/6704/13-ц з примусового виконання рішення цього суду від 05 грудня 2013 року, яким задоволено позов ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2020 року по цій справі замінено первісного стягувача на ТОВ «ФК «Факторингс». Рішення суду набрало законної сили 22 вересня 2020 року.

ОСОБА_1 зазначив, що згідно із офіційним листом Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжя від 16 червня 2020 року № 51320 виконавчий лист № 334/6704/13-ц було повторно повернуто стягувачу 23 червня 2017 року на підставі пункту 7 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

16 лютого 2021 року виконавець винесла три постанови у цій справі про відкриття виконавчого провадження ВП № 64541660 та стягнення коштів. Тобто, як стверджував заявник, виконавець відкрила виконавче провадження на підставі виконавчого листа, строк пред`явлення якого до примусового виконання після переривання строку давності сплив 23 червня 2020 року.

ОСОБА_1 вказував, що відкриття виконавчого провадження 16 лютого 2021 року є незаконним, оскільки відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець мала повернути виконавчий лист стягувачу без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення на підставі пропуску встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Заявник стверджував, що незважаючи на отриманий приватним виконавцем лист батька скаржника - ОСОБА_2 від 23 лютого 2021 року з викладеною в ньому інформацією стосовно повернення 23 червня 2017 року стягувачу виконавчого листа № 334/6704/13-ц, виконавець 22 березня 2021 року протиправно наклала арешт на його майно та кошти.

Вважає, що відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, щодо якого пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, порушує його права.

Також заявник обґрунтовував скаргу тим, що з 2016 року він не проживає і не зареєстрований в Запорізькій області, не має там жодного майна, тому приватний виконавець своїми діями щодо відкриття провадження порушила вимоги статей 24, 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2020 року, у задоволенні скарги відмовлено.

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просив ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Свої вимоги заявник обґрунтовує неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, зазначає, що стосовно факту можливого підроблення запису державного виконавця на виконавчому листі необхідно було постановити окрему ухвалу та призначити експертизу виконавчого листа, чого судами попередніх інстанцій зроблено не було.

Крім того, заявник вважає, судами першої та апеляційної інстанцій не застосовано під час розгляду справи норми Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Зокрема, приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова З. А., знаючи, як стверджує заявник, про те, що строк пред'явлення виконавчого листа до виконання пропущений, наклала арешт на його майно на підставі підробленого виконавчого документа.

Також, на думку заявника, судами не було взято до уваги те, що всупереч вимогам статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець відкрила виконавче провадження не за місцем його фактичного проживання та реєстрації.

ОСОБА_1 також вказує на порушення судами попередніх інстанцій статей 228, 229, пунктів 5 та 6 статті 365, статті 367 ЦПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 7, 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 55 Конституції України, оскільки ними не взято до уваги наданий заявником висновок Міністерства юстиції України про незаконність дій приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З. А.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Серед засад виконавчого провадження, визначених статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» є обов`язковість виконання рішень.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Судами встановлено, що на виконанні приватного виконавця Шавлукової З. А. перебуває виконавче провадження № 64541660 з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2013 року у справі № 334/6704/13-ц, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором «Автопакет» від 12 березня 2007 року № 14/2007/0130/Фап у сумі 202 887, 37 грн.

16 лютого 2021 року приватним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, які були надіслані боржнику за адресою: АДРЕСА_1 та отримані 22 лютого 2021 року батьком скаржника ОСОБА_2

23 лютого 2021 року батько скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надіслав на адресу приватного виконавця лист з вимогою про закриття виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з копією виконавчого листа № 334/6704/13-ц, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя, місце проживання боржника зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 до 01серпня 2016 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією листа від 29. Грудня 2020 року Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області. Відповідно до довідки про реєстрацію місця поживання особи від 15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що приватний виконавець Шавлукова З. А. відкрила виконавче провадження за зареєстрованим місцем проживання боржника, яке було вказано у виконавчому листі, що відповідає правовій позиції ВС КАС у справі № 380/7750/20 від 31 березня 2021 року. При цьому, Інструкція з організації примусового виконання рішень не містить обов`язку приватного виконавця перевіряти зазначене у виконавчому листі зареєстроване місце проживання боржника.

ОСОБА_1 25 березня 2021 року особисто отримав листи з постановами приватного виконавця від 22 березня 2021 року № 3850 про арешт легкового авто та № 3852 про оголошення в розшук цього авто, адресовані йому у м. Запоріжжя за адресою, вказаною у виконавчому листі, що спростовує доводи скаржника про його фактичне непроживання за зазначеною адресою.

Крім того, після отримання постанов від 16 лютого 2021 року та від 22 березня 2021 року ОСОБА_1 не звертався до приватного виконавця стосовно зміни фактичного місця проживання, також така інформація не була надана батьком скаржника у заяві від 23 лютого 2021 року.

Щодо строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, то у судовому засіданні судом першої інстанції було оглянуто оригінал виконавчого листа, на якому зроблена відмітка державного виконавця Петрунько С. О. про те, що виконавчий лист було повернуто 08 серпня 2018 року на підставі пункту 2.2.1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що приватним виконавцем Шавлуковою З. А. при відкритті виконавчого провадження на підставі виконавчого листа не порушено вимог закону щодо строку пред`явлення виконавчого листа до виконання (згідно виконавчого листа № 334/6704/13-ц строк пред`явлення його до виконання закінчується 08 серпня 2021 року), а факт можливого підроблення запису державного виконавця на виконавчому листі належними доказами не доведено, оскільки при відкритті виконавчого провадження приватний виконавець не має повноважень для перевірки достовірності вчинених на виконавчому листі написів попередніх державних виконавців.

Крім того, судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що скаржником не зазначено жодних підстав для скасування постанови приватного виконавця від 22 березня 2021 року про арешт і розшук майна і коштів боржника, не зазначено які дії приватного виконавця порушили його права, які саме права скаржника були порушені вказаною постановою, при цьому скарга не містить жодних обставин, посилання на докази, які б свідчили про порушення вимог закону приватним виконавцем при прийняття такої постанови.

Більш того, посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на залишену поза увагою апеляційним судом довідку Міністерства юстиції України за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З. А. зводиться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин та відноситься до переоцінки доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються висновками судів, викладеними в ухвалі суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової Заіри Арсенівни відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков