Справа № 242/296/21
Провадження № 2/242/481/21

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2021 р. м.Селидове
Селидівський міський суд Донецької області в складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Уварові М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , публічного акціонерного товариство «ОТП Банк», приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Задорожної Ірини Геннадіївни, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ПАТ «ОТП «Банк» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання права спільної сумісної власності, припинення дії, яка порушує право, визнання правочину недійсним, -
ВСТАНОВИВ :
19.01.2021 р. позивачі звернулася до суду із зазначеним позовом.
Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.
В обґрунтування позову зазначила, що на початку квітня 2020 р. їй стало відомо про наявність позову до її чоловіка ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вона не знала про дії чоловіка та його брата ОСОБА_3 . Вважає, що дії та правочин відносно майна, а саме: нежитлової будівлі-будівлі універмагу № 1 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинено без її згоди і є незаконним. Укладення ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» договору наступної іпотеки на виконання боржником ОСОБА_3 кредитних зобов`язань перед ПАТ «ОТП Банк» було зроблено без її письмової згоди та згоди взагалі. Відповідачі діяли недобросовісно при укладенні правочину, оскільки майно за даним правочином є спільним майном та на його укладення необхідна нотаріальна згода дружини. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми. У результаті незаконних дій вона була позбавлена права спільної сумісної власності на нерухоме майно.
Просила визнати нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати дії ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «ОТП Банк», приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Задорожна І.Г. при укладанні між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» правочину договору наступної іпотеки протиправними та припинити дії, які порушують її право спільної сумісної власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом припинення будь-яких дій відповідачів відносно даного нерухомого майна, у тому числі, передачу прав на дане нерухоме майно третім особам, заставу, іпотеку та/або реалізацію даного нерухомого майна; визнати укладений правочин наступної іпотеки недійсним з моменту його укладення; визнати протиправним та недійсним запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлової будівлі, будівлі універмагу № 1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Заяви та клопотання сторін.
При зверненні до суду із даним позовом позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності за участі її представника.
30.08.2021 р. представником позивача адвокатом Маруценко С.В. надано клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прийняти участь у розгляді справи. Проте, доказів на підтвердження поважності причини відкладення суду не надав.
Відповідач ОСОБА_2 23.03.2021 р. надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач не знала про укладений ним правочин, він приховав від неї цю обставину. Визнав, що діяв всупереч інтересам сім`ї. Позов визнав.
Представник третьої особи ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» - 06.05.2021 р. надала додаткові пояснення, в яких зазначила, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, коштами або працею в набутому майні. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Позивачем не було доведено за які кошти було придбане нерухоме майно, тому тільки факт придбання його під час шлюбу не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю.
Також, позивачем не вірно обрано коло відповідачів, оскільки у позові про визнання спільної сумісної власності належним відповідачем є майновий поручитель ОСОБА_2 (чоловік), третьою особою повинно бути залучено ТОВ «ФК «Довіра та гаранті», ПАТ «ОТП Банк», а у визнанні правочину недійсним належними відповідачами є майновий поручитель ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк», третіми особами основний боржник ОСОБА_3 , ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Задорожна І.Г. Нотаріус не діє в інтересах жодних осіб-учасників нотаріальної дії, і не є учасником цивільних правовідносин між цими особами, а, отже, не може порушити цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають з цивільних правовідносин, пов`язаних з нотаріальною дією. Крім того, позивачу було відомо про факт укладення і договору поруки, і наступної іпотеки, оскільки на договорі поруки зазначено, що ОСОБА_1 не заперечує проти укладення даного договору, тобто, твердження позивача про те, що вона дізналася про укладення договору наступної іпотеки та договору поруки лише на початку квітня 2020 р. не відповідають дійсності. Також, нотаріально посвідчена заява про те, що договір наступної іпотеки було укладено без згоди та присутності ОСОБА_1 , та те, що вона перебуває у шлюбі з 24.04.1999 р. посвідчена нотаріусом 16.04.2020 р. не є належним та допустимим доказом, оскільки з цієї заяви не можливо встановити факт надання або не надання згоди, оскільки вона посвідчена майже через 13 років після укладення оскаржуваного договору. Просило відмовити у задоволенні позову.
Процесуальні дії у справі.
Справа надійшла до суду 19.01.2021 р.
20.01.2021 р. судом зроблено запит щодо уточнення зареєстрованого місця проживання відповідачів, відповіді на які надійшли 26.01.2021 р та 03.02.2021 р.
Ухвалою від 05.02.2021 р. позовну заяву залишено без руху.
22.02.2021 р. було відкрито провадження по справі. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.
Ухвалами від 06.02.2021 р. відкладено підготовче засідання та витребувані докази.

06.05.2021 р. підготовче засідання відкладено з причини неявки учасників судового розгляду.

10.06.2021 р. справа не розглядалася з причини участі судді в іншому процесі.

07.07.2021 р. у судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, представник позивача надав клопотання про відкладення розгляду.

07.07.2021 р. закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті.

Підготовче засідання 15.03.2021 р. було відкладено за клопотанням представника позивача для вручення останнім повісток відповідачам, витребування особової справи з ПАТ «ОТП Банк».

19.07.2021 р. у судовому засіданні представник позивача просив відкласти судовий розгляд, викликати відповідача ОСОБА_3 в судове засідання та повторно витребувати докази.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 у судове засідання неодноразово за викликом не з`являється, докази, які просить витребувати представник позивача не мають значення для правильного вирішення даної справи по суті, суд вважає такі дії представника позивача спробою затягнути розгляд справи.

Враховуючи вищевикладене суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі письмових доказів в матеріалах справи.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

У судовому засіданні були досліджені письмові докази, які надійшли під час розгляду справи:

Нотаріальна посвідчена заява ОСОБА_1 від 16.04.2020 р. про те, що договір наступної іпотеки № РМ-SМЕ 104/109/2007/1 (майнова порука), нотаріально посвідчений 11.06.2007 р. укладався її чоловіком ОСОБА_2 без її згоди та присутності.

Копія свідоцтва про укладення 24.04.1999 р. шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , видане 24.04.1999 р. відділом реєстрації актів громадянського стану м.Дзержинська Донецької області, актовий запис № 59. Згідно повідомлення Торецького МВ ДРАЦ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 21.05.2021 р. шлюб не розірвано.

Копія кредитного договору № СМ-SМЕ 104/109/2007 від 11.06.2007 р., укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 .

Копія договору наступної іпотеки № РМ-SМЕ 104/109/2007/1 (майнова порука) від 11.06.2007 р., предметом якого є нежитлова будівля, будівля універмагу АДРЕСА_2 .

Договір про відступлення прав вимоги № 24/06/16 від 24.06.2016 р. відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» (первісний кредитор) передав у повному обсязі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (новий кредитор) прийняв на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за кредитними договорами відповідно до Додатку № 1 до цього договору (в тому числі, й по кредитному договору № СМ-SМЕ 104/109/2007 від 11.06.2007 р.).

Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідно до якої 02.04.2010 р. були внесені відомості про іпотеку на підставі договору наступної іпотеки (майнової поруки) від 11.06.2007 р. щодо нежитлової будівлі універмагу № НОМЕР_1 , нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У відомостях щодо власника майна зазначено ОСОБА_5 - на підставі рішення суду від 29.07.2011 р., ОСОБА_6 на підставі рішення суду від 06.10.2010 р.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 04.05.2020 р., яким у задоволені позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлової будівлі, будівлі універмагу АДРЕСА_2 , та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», треті особа ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про визнання договору іпотеки припиненим та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Відповідно до повідомлення Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), діяльність ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 до зміни прізвища), як приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу припинено з 25.02.2016 р. На даний час місце зберігання архіву нотаріальних документів, напрацьованих нею по Донецькому міському нотаріальному округу, в тому числі договору іпотеки № РМ-SМЕ 104/109/2007/1, посвідченого 11.06.2007 р. за реєстровим № 2288 невідоме.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вищезазначеній постанові, і зазначила, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Натомість, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 р. по справі № 264/2232/19, Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

З огляду на викладене суд вважає, що позивачем не доведено яким саме чином (джерело набуття) було придбано нерухомість, а тому тільки факт придбання її під час шлюбу не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Крім іншого, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін (пункти 2 частини другої статті 175 ЦПК України).

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Системний аналіз цих норм ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.

При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача ( частина перша статті 51 ЦПК України).

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Предметом спору у справі, що переглядається, є договір наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Правонаступником ПАТ «ОТП Банк» є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», які мають статус третьої особи у справі.

Як вбачається з доказів в матеріалах справи, наданих самою позивачкою, вбачаться, що власником нежитлової будівлі, будівлі універмагу АДРЕСА_2 , зазначені ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Позивачка у цій справі клопотань про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 не заявляла, проте заявила у якості відповідача по справі приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Задорожню І.Г., яка була нотаріусом під час вчинення нотаріальної дії, її діяльність припинено з 25.02.2016 р., і яка не є учасником цивільних правовідносин між особами вчинення нотаріальної дії, а, отже, не може порушити цивільні права, які є змістом цих відносин.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року визначено, зокрема, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Отже правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Таким чином, під час вирішення спорів щодо встановлення недійсності правочину судам необхідно перевірити склад учасників процесу та з`ясувати коло осіб, на яке поширюються наслідки недійсності укладеного правочину.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсним договору наступної іпотеки, позивач не зазначила всіх учасників, прав та інтересів осіб яких стосуються наслідки визнання недійним правочину, відповідного клопотання про залучення у справі відповідачів не заявляла, хоча, з рішення суду від 04.05.2020 р. знала про їх існування, що свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи та є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодавця.

З огляду на те, що позовні вимоги про визнання укладеного правочину наступної іпотеки недійсним з моменту його укладення; визнати протиправним та недійсним запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлової будівлі, будівлі універмагу № 1 за адресою: АДРЕСА_1 , є похідними від вимоги про визнання недійсним договору наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , вони також не підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу позивачки на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із вказаних вище підстав не позбавляє її права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних учасників справи, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушене.

Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не обґрунтований, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 264, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , Публічного акціонерного товариство «ОТП Банк», , юридична адреса: м.Київ, вул..Жилянська, 43, приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Задорожної Ірини Геннадіївни, юридична адреса: м.Донецьк, вул..Бастіонна, 13, прим.78, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ПАТ «ОТП «Банк» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», , юридична адреса: м.Київ, вул..Авіаконструктора І.Сікорського, 8, про визнання права спільної сумісної власності, припинення дії, яка порушує право, визнання правочину недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.Г.Черков