Єдиний унікальний номер судової справи 480/2365/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/1624/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

30 серпня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення, яке ухвалено Миколаївським районним судом Миколаївської області 02 жовтня 2020 року, під головуванням судді Терентьєва Г.В. в приміщені цього ж суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання договорів припиненими, покладення обов`язку вчинити певні дії та стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонере товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитних договорів та іпотечного договору припиненими з підстав їх дострокового виконання, покладення обов`язку на відповідача зарахувати сплачені позивачем, як позичальником, кошти в сумі 27 961 грн. 31 коп. в рахунок повного дострокового погашення боргу за договором про іпотечний кредит та стягнути з банку на користь позивача кошти в розмірі 49 176 грн. 27 коп.

В обґрунтування позову зазначено, що 13 листопада 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір №NKN0G7, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кошти в розмірі 6 514 грн. 50 коп. у вигляді строкового кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк по 13 листопада 2027 року включно.

У цей же день, сторонами було укладено договір про іпотечний кредит №NKN0G7, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику на придбання у власність квартири грошові кошти в сумі 32 572 грн. 50 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних, на строк по 13 листопада 2027 року включно.

За умовами вищевказаних договорів вони нерозривно пов`язані між собою, оскільки укладені на купівлю конкретного житла, мають один рахунок, на який здійснюється погашення кредитної заборгованості.

Також, в забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року, сторонами укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким позивач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З моменту укладення кредитних договорів позивачем належним чином виконувалися умови договорів.

23 вересня 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про дострокове погашення кредиту, у зв`язку з тим, що накопичена на транзитному рахунку сума значно перевищувала залишок зобов`язань за двома кредитними договорами, але їй стало відомо про те, що, за підрахунками банку, у неї існує заборгованість, оскільки фактично банком було змінено валюту кредитування та переведено суму кредиту з гривні у валюту долар США.

Разом з тим, відповідно до наявних у позивача квитанцій в період із початку дії кредитних договорів до вересня 2008 року нею було сплачено відповідачу кошти в розмірі 4 752 грн. В період із вересня 2008 року по жовтень 2014 року до каси банку вносились грошові кошти, які значно перевищували обов`язковий платіж за обумовленими договорами, в гривні, які банком конвертувались в долари США. Таким чином, з вересня 2008 року по жовтень 2014 року позивачем було сплачено банку 8 058.02 доларів США.

При цьому, в період із початку дії договорів по 13 жовтня 2009 року позивач повинна була сплатити 23 ануїтетних платежі, що дорівнює 11 976 грн. 56 коп., в тому числі:

- 86.79 * 23 = 1 996 грн. 17 коп. на виконання зобов`язань по договору №NKN0G7;

- 433.93 * 23 = 9 980 грн. 39 коп. на виконання зобов`язань по договору №NKN0G7.

Фактично у цей проміжок часу було внесене 17 905 грн. 85 коп. (з урахуванням курсу НБУ на дату списання валютних коштів у виконання кредитних зобов`язань).

Таким чином, враховуючи встановлений у п.7.2 договору №NKN0G7 розподіл внесених позичальником коштів між договорами, 11 976 грн. 56 коп. спрямовуються на сплату поточних ануїтетних платежів, а решта в сумі 5 929 грн. 29 коп. - на дострокове погашення зобов`язань за договором №NKN0G7.

Враховуючи вказане, кредит за договором №NKN0G7 був повністю сплачений 13 жовтня 2009 року, та з цього часу фактично припинились зобов`язання за вказаним договором.

При цьому, сума залишку у розмірі 37.67 доларів США повинна була залишитися на транзитному рахунку, оскільки вона менше ніж ануїтетний платіж, передбачений договором №NKN0G7, а тому не мусила в день платежу бути направленою на дострокове погашення по договору №NKN0G7 (виходячи із приписів розділу 4 вказаного договору).

В період подальшої дії договору №NKN0G7 з 13 листопада 2009 року по теперішній час позивач повинна була внести 83 ануїтетних платежі по 433 грн. 93 коп. кожен, що дорівнює 36 016 грн. 19 коп.

Фактично у цей проміжок часу додатково до 37.67 доларів США, які залишалися на транзитному рахунку станом на 13 жовтня 2009 року, було внесено грошових коштів, конвертованих банком у 6 428,27 доларів США. З урахуванням курсу НБУ на дату списання валютних коштів у виконання кредитних зобов`язань за договором №NKN0G7, на дату 13 вересня 2016 року сума ануїтетних платежів 36 016,19 грн. сплачена повністю. Залишок коштів на транзитному рахунку повинен за розрахунками, зробленими у відповідності до договору №NKN0G7, дорівнювати 2 896.56 доларів США.

Позивач зазначає, що з отриманих нею документів письмового повідомлення та вимоги про усунення порушення основного зобов`язання убачається, що відповідач вважає, що в неї перед банком є заборгованість за договором №NKN0G7, в той час як сплачена нею сума коштів банку значно перевищує залишок її зобов`язання.

Враховуючи наведене, позивач просила задовольнити її вимоги в повному обсязі.

У запереченнях на позовну заяву відповідач вважав її такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що строк договору ще не сплив, і у позивача станом на 06 лютого 2017 року є заборгованість в загальному розмірі 6 992.70 доларів США (том 1 а.с.185-186).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2020 року, з врахуванням ухвали того ж суду від 15 березня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Зобов`язано ПАТ КБ «Приват Банк» зарахувати сплачені позивачем кошти в сумі 27 961 грн. 31 коп. в рахунок повного дострокового погашення договору про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року.

Визнано кредитний договір №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року припиненим в зв`язку з проведеним належним чином виконанням зобов`язання за кредитним договором №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року.

Визнано договір про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року припиненим в зв`язку з проведеним належним чином виконанням зобов`язання за договором про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року.

Визнано іпотечний договір серія ВКА №319716 від 13 листопада 2007 року припиненим в зв`язку з проведеним належним чином виконанням зобов`язання за кредитним договором №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року та за договором про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 суму надлишково сплачених коштів в розмірі 49 176 грн. 27 коп.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката, суму в розмірі 10 440 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь позивача в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних із сплатою судового збору за подання заяви про забезпечення позову, суму в розмірі 275 грн. 60 коп.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в дохід держави в сумі 4 204 грн.

Скасовано заходи забезпечення позову вжитих судом відповідно до ухвали про забезпечення позову від 10 листопада 2016 року Миколаївського районного суду Миколаївської області.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, виходив з обґрунтованості позовних вимог, з огляду на дострокове виконання зобов`язань та відмову банка здійснити відповідні дії за відсутності обґрунтованих заперечень.

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2021 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8 276 грн. 24 коп., які складаються: з витрат по сплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі 2 426 грн. та витрат, пов`язаних з проведенням судових експертиз в загальному розмірі 5 850 грн. 24 коп.

Не погодившись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права, оскільки діючим законодавством не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Також, вказував на те, що позивачем не виконані усі зобов`язання за договорами, а тому відсутні підстави і для припинення зобов`язань за кредитними та іпотечним договорами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважала скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а її доводи необґрунтованими.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За змістом положень ст.ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, в тому числі при укладенні договору кредитування. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги про захист прав споживачів.

Згідно до ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи убачається, що 13 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №NKN0G7, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти 6 514 грн. 50 коп. у вигляді строкового кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк по 13 листопада 2027 року включно (том 1 а.с.19-21).

Цього самого дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №NKN0G7, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 32 572 грн. 50 коп. у вигляді строкового кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк по 13 листопада 2027 року включно (том 1 а.с.23-26).

За умовами вищевказаних договорів вони нерозривно пов`язані між собою, оскільки укладені на купівлю конкретного житла, мають один рахунок, на який здійснюється погашення кредитної заборгованості.

Так, згідно п.7.2 кредитного договору №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року для виконання даного договору банк відкриває позичальникові: рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитними угодами №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року та за №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року.

В забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року, сторонами укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким позивач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том1 а.с.31-34).

У квітні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року (цивільна справа №480/744/15-ц).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року, відмовлено в задоволені вищевказаних позовних вимог банку.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що 04 липня 2008 року від імені ОСОБА_1 була написана заява про переведення залишку заборгованості за вказаним кредитним договором №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року з української гривні на іноземну валюту - долар США, та внаслідок чого 13 серпня 2008 року була укладена додаткова угода до кредитного договору. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 1 383.13 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Крім того, 13 серпня 2008 року від імені ОСОБА_1 підписано заяву за №29 про продаж іноземної валюти.

Проте, відповідно до висновків судової почеркознавчої експертизи №1565 від 29 лютого 2016 року підпис від імені ОСОБА_1 на кожній сторінці додаткової угоди до кредитного договору №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року, а також підпис від імені ОСОБА_1 у повідомленні від 04 липня 2008 року про прийняття рішення щодо зміни валюти кредиту і у заяві №29 про продаж іноземної валюти від 13 серпня 2008 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

В рамках даної справи, Миколаївським науково-дослідним експертно- криміналістичним центром також проведена судова почеркознавча експертиза, за висновками якої встановлено, що підписи у додатковій угоді до договору про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (том 2 а.с.111- 120).

Згідно висновку №135-0008 судово-економічної експертизи за матеріалами цивільної справи від 17 березня 2020 року, проведеного на підставі ухвали суду від 29 листопада 2019 року, експертом встановлено наступне:

Сума фактичних платежів позичальника ОСОБА_1 в рахунок погашення основного зобов`язання та процентів за кредитним договором №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року з урахуванням вимог додаткової угоди від 13 серпня 2008 року до кредитного договору №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року та договором про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року з урахуванням вимог додаткової угоди від 13 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року, сплачених у валюті кредиту шляхом внесення готівки за період з 13 грудня 2007 року по 13 серпня 2008 року склала 4 752 грн.; за період 13 вересня 2008 року по 13 жовтня 2014 року склала 7 261.35 доларів США, окрім виплат, що не ідентифікується у валюті кредиту у сумі 8 014 грн. 15 коп., а саме за квітень 2009 року (02 квітня 2009 року; 09 квітня 2009 року) - на загальну суму 960 грн.; за травень 2009 року (08 травня 2009 року; 12 травня 2009 року) - на загальну суму 985 грн.; за липень 2009 року (10 липня 2009 року) - на суму 960 грн. 15 коп.; за вересень 2009 року (11 вересня 2009 року) - на суму 1 025 грн.; за листопад 2009 року (03 листопада 2009 року) - на суму 1 040 грн.; за грудень 2009 року (08 грудня 2009 року) - на суму 1 017 грн.; за січень 2010 року (11 січня 2010 року) - на суму 1 011 грн.; за лютий 2010 року (04 лютого 2010 року) - на суму 1 016 грн; за квітень 2013 року (12 квітня 2013 року) - сума не ідентифікована.

Сума фактичних платежів позичальника ОСОБА_1 в рахунок погашення основного зобов`язання та процентів за кредитним договором №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року та договором про іпотечний кредит №NKN0G7 від 13 листопада 2007 року, сплачених у валюті кредиту шляхом безспірного списання грошових коштів по картковому рахунку № НОМЕР_2 , який було відкрито банком на ім`я ОСОБА_1 за весь період дії цього рахунку склала 2 731 грн. 30 коп.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є припинення правовідношення.

Згідно з ч.1,2 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У ч.1 ст.599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що у ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У ч.3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З встановлених судом першої інстанцій обставин вбачається, що позивач довела погашення нею боргу за кредитними договорами. Натомість відповідач не надав районному суду жодних доказів щодо наявності заборгованості позивача за вищевказаними кредитними договорами. Не надано такого розрахунку відповідачем і до апеляційного суду.

При цьому, посилання банка на додаткові угоди до кредитних договорів, що укладені 13 серпня 2008 року, як на підтвердження наявності заборгованості за спірними договорами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач такі угоди не підписувала, а відповідно такі угоди не породжують для сторін прав і обов`язків.

Як вище зазначалось, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом ст.ст.599,600,601,604-609 ЦК України за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбаченого договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За такого та з врахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи, які належним чином перепровірені судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що позичальником належним чином виконані взяті на себе за кредитними договорами зобов`язання.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення зобов`язань за кредитними договорами, які було укладено між сторонами.

Оскільки іпотечний договір, як забезпечення основного зобов`язання, є похідним, та підстави його припинення залежать безпосередньо від належного виконання основного зобов`язання, судом першої інстанції, з врахуванням вірно встановлених ним обставин справи, та з правильним застосуванням норм матеріального права, а саме ст.ст.3,5,17 Закону України «Про іпотеку», зроблено обґрунтований висновок про припинення іпотечного договору, який укладено 13 листопада 2007 року та посвідчено приватним нотаріусом з встановленням певних обтяжень.

Отже, рішення суду в цій частині ухвалено у відповідності до норм матеріального і процесуального права, і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №208/1476/19 (провадження №61-1701св21), в якій колегія суддів Касаційного цивільного суду погодилась із висновком судів про припинення іпотечного договору у зв`язку з повним виконанням умов кредитного договору та сплатою заборгованості.

Доводи апеляційної скарги щодо невірно обраного позивачем способу захисту, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують припинення правовідносин за кредитними договорами та іпотечним договором.

Доводи відповідача про застосування строку позовної давності щодо вимог про повернення надлишково сплачених коштів, які вносились позивачем на погашення заборгованості до жовтня 2013 року є безпідставними, оскільки предметом розгляду даної справи є припинення кредитного зобов`язання, що виключає можливість застосування вимог ст.258 ЦК України.

Більш того, слід зазначити, що фактично позивач дізналась про своє порушене право у вересні 2016 року, отримавши лист та повідомлення від банка з повідомленням про наявність у неї заборгованості за договорами, а з позовом до суду остання звернулась в жовтні 2016 року.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18, провадження № 61-9124св20, вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч.ч.1,3,5 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

В суді першої інстанції позивачами заявлено вимоги про стягнення на її користь з відповідача 10 440 грн. понесених витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката.

На думку колегії суддів, визначений адвокатом розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 06 жовтня 2016 року за договорами про надання правової допомоги від 22 вересня 2016 року, який підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Пугаченком С.Ю., стверджено, що вказані роботи (послуги) на суму 10 440 грн адвокатом надані, а позивачами прийняті (том 1 а.с.98). Згідно з квитанцією від 06 жовтня 2016 року підтверджується оплата позивачем адвокату коштів за надані послуги (том 1 а.с.97).

У цій справі відповідач не скористався правом на заперечення розміру визначених адвокатом витрат на правову допомогу, понесених позивачем та під час розгляду справи в районному суді. Підстав для перерозподілу судових витрат колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки районного суду є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не ґрунтуються на нормах Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (який діяв на час звернення позивача до суду з позовом), спростовуються наданими сторонами доказами та встановленими судами обставинами у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2021 року, описку в якому виправлено ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 березня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 03 вересня 2021 року