Справа №487/407/21
Провадження № 22-ц/812/1650/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 серпня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Афоніною С.М., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його та відповідача ОСОБА_2 мати- ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом після смерті останньої є він та його сестра відповідач по справі. За їх заявами державним нотаріусом було відкрито спадкову справу після смерті матері. Однак, він не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки нотаріусом були зупинені дії по видачі свідоцтва, у зв`язку із звернення відповідача до суду до нього з позовом про усунення його від права на спадкування.

14 листопада 2018 року з метою представництва його інтересів та захисту його прав, ним було укладено договір про надання правової допомоги за №Ю- 13 із адвокатом Ютовцем О.О. на загальну суму 3723 грн., оформлена на ім`я адвоката довіреність, на посвідчення якої ним сплачено 400 грн. та сплачені супутні витрати, зокрема на поштові перекази у розмірі 500 грн., а всього ним було понесені витрати у розмірі 4623 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у задоволені позову про усунення його від права на спадкування, проте в рішенні не було вирішено питання про стягнення на його користь з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу.

Ухвалою цього ж суду від 22 червня 2020 року відмовлено йому в прийнятті додаткового рішення щодо витрат на правову допомогу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, вищезазначену ухвалу суду першої інстанції було скасовано та його заяву про стягнення судових витрат залишено без розгляду.

Зважаючи на роз`яснення п.20 постанови Пленуму Верховного суду України» №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», залишення без розгляду його заяви про стягнення судових витрат у цивільній справі №487/6950/18, позивач вважає, що має право на звернення до суду з такими вимогами на загальних підставах у відповідності до вимог ст. ст. 22, 1166 ЦК України, а відтак просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 4623 грн. матеріальної шкоди.

Крім того, вказував, що розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення від права на спадкування тривав майже 2 роки, його моральний та фізичний стан не давали йому змоги спокійно без емоцій прожити усі судові тяганини, він до теперішнього часу переживає вказану ситуацію як особисту образу, відповідач поставила під сумнів його законне право на спадкування, створила ситуацію, де він повинен був відстоювати своє законне право на спадкування та відновлювати свої права і інтереси. Відповідачка скористалась горем в родині, ще за життя матері влаштовувала сварки, не допускала його до квартири, де проживала мати та він був зареєстрований, вказані факти не потребують доведення, оскільки встановлені у справі №487/7631/18.

Все зазначене спричинило йому душевний біль, страждання та завдали моральної шкоди, враховуючи, що він є інвалідом 1 групи, в цей час проходив лікування та саме неправомірні дії відповідача зумовили це звернення до лікаря, просить стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 16 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Обґрунтовуючи відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що витрати позивача пов`язані з розглядом цивільної справи №487/6950/18 не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Порядок розподілу судових витрат, понесених під час розгляду цивільної справи, суд вирішує у встановленому процесуальним законом порядку за правилами цивільного судочинства за результатами розгляду відповідного позову.

Що ж стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначав, що звернення особи до суду з позовом не є підставою для стягнення з неї моральної шкоди.

Більш того, у рішенні суду по справі №487/2916/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та у справі №487/6950/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, судом встановлено та таке не потребує доказуванню, що між сторонами по справі тривалий час існують неприязні стосунки з приводу користування житловим приміщенням, та в подальшому, щодо спадкового майном, позивач з 2007 року є інвалідом, з 28 лютого 2016 року перебував на стаціонарному лікування з приводу ішемічної хвороби серця та інших супутніх захворювань.

Більш того, на підтвердження факту заподіяння відповідачем позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, останній, відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, не вказав конкретних обставин, зокрема, зміну стану здоров`я, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та не надав жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, у тому числі, перебування на стаціонарному лікуванні у 2018 році, у зв`язку з неправомірними діями відповідача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Так, зокрема зазначав, що відмовляючи у задоволені позову в частині відшкодування витрат на правничу допомогу та супутніх витрат при розгляді цивільної справи №487/6950/18 суд першої інстанції не врахував рекомендацій, викладених у Постанові ВП ВС від 08 червня 2021 року №662/397/15-ц, оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу( ст.ст.8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисті у спосіб, який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричинених цим порушенням.

А відтак, висновок суду про відмову у задоволені цього позову є перешкодою у доступі до правосуддя, а відтак порушенням ст.6 Конвенції та ст.ст.55,124 Конституції України.

Оскільки наявне рішення суду про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 у справі №487/6950/18 щодо позбавлення його права на спадкування, а тому її дії були неправомірними. З огляду на таке, що понесені витрати на правову допомогу у вказаній справі заподіли йому майнову шкоду, а тому вказані суми мають бути йому відшкодовані.

Правом на подачу відзиву відповідач ОСОБА_2 не скористалася.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Про розгляд справи судом апеляційної інстанції сторони повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, що витрати позивача, пов`язанні із розглядом справи №487/6950/18 не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат, понесених під час розгляду цивільної справи, суд вирішує у встановленому процесуальним законом порядку за правилами цивільного судочинства за результатами розгляду відповідного позову.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування

майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2020 року у справі №487/6950/18 в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом відмовлено.

Ухвалою того ж суду від 22 червня 2020 в задоволенні заяви ОСОБА_1 у справі №487/6950/18 про ухвалення додаткового рішення щодо питання про судові витрати відмовлено. Як встановлено судом при винесені ухвали від 22 червня 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки у рішенні суду від 13 березня 2020 року не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, тому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 4625 грн. судових витрат, з яких 3725 грн. витрати на правову допомогу адвоката Ютовця О.О., відповідно до Договору про надання допомоги №Ю-13 від 14.11.2018, 400 грн. витрати на видачу довіреності, 500 грн. витрати пов`язані з проїздом, поштовими переказами та виготовленням копій матеріалів.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд посилався на вимоги ст. 246 ЦПК України, оскільки відповідачем в судовому засіданні 13 березня 2020 року не було зроблено заяви про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду посилаючись на те, що відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, судовими рішеннями встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконав вимоги ст. 141 та ст. 246 ЦПК України, оскільки не надав жодних доказів понесених ним витрат до закінчення судових дебатів та не зробив відповідну заяву з цього приводу до закінчення судових дебатів у справі, а також не подав такі докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення, тому відповідно до вимог п. 8 ст. 141 ЦПК України, у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на вимоги ст. ст. 22, 1166 ЦК України щодо стягнення з відповідача на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, понесених ним у цивільній у справі №487/6950/18 витрат на правничу допомогу у сумі 3723 грн., витрат на оформлення на ім`я адвоката Ютовця О.О. довіреності, на посвідчення якої ним сплачено 400 грн. та сплачені супутні витрати, зокрема на поштові перекази, копії документів, витрати на проїзд у розмірі 500 грн., а всього у загальному розмірі 4623 грн.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано копії та оглянутими в судовому засіданні оригінали: Договору №Ю-13 від 14 листопада 2018 року про надання правової допомоги, укладеного між Адвокатським об`єднання «Миколаївська обласна колегія адвокатів» в особі Юридичної консультації Заводського району м. Миколаєва в особі завідуючого адвоката Ютовця О.О. та Клімовим Ю.Г., копію квитанції №183 від 14 листопада 2018 року про прийняття від ОСОБА_1 плати за надання правової допомоги 2800 грн., копією квитанції №206 від 11 грудня 2018 року про прийняття від ОСОБА_1 за надання правової допомоги 920 грн.

Зважаючи на наведене, предметом судового розгляду є не захист порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача, а питання про розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_1 в іншій цивільній справі, порядок вирішення яких визначається нормами глави 8 параграфу 8 розділу 1 ЦПК України, а не нормами матеріального права і здійснюється у тій справі, в якій вони понесені, в тому числі, і шляхом ухвалення додаткового рішення.

В той же час, виходячи із змісту позовної заяви, позивач ототожнює розмір майнової шкоди із судовими витратами, зокрема, його (його представника) витратами, пов`язаними із розглядом цивільної справи № 487/6950/18. Проте такі міркування є помилковими та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Витрати, понесені позивачем у цивільній справі № 487/6950/18, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Така позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові цієї палати від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, зокрема у п.6.19, де зазначено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Також такі висновки викладено у пункті 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, пункті 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18.

Наведені апелянтом доводи щодо незгоди з рішенням суду в цій частині висновків суду не спростовують.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення (протиправність діяння, факт заподіяння шкоди (у даному випадку - саме моральної), причинний зв`язок між протиправним діянням і шкодою, вина заподіювача шкоди), тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Сталою судовою практикою визначено, що, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 25.08.2020 у справі № 372/3192/18).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме звернення особи з позовом не є підставою для стягнення з неї моральної шкоди, оскільки право особи на звернення з позовом закріплено у чинному законодавстві.

Крім того, колегія суддів зазначає, що правомірність звернення ОСОБА_2 з позовом у справі №487/6950/18 було перевірено судом під час розгляду саме вказаної справи, у зв`язку з чим у задоволенні позову було відмовлено. А відтак, права ОСОБА_1 були захищені саме під час розгляду даної справи

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін. Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 02 вересня 2021 року.