Провадження № 2/344/3180/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

02 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Кузнєцової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславсервісбуд» в особі директора Бахматова С.В. про розірвання трудового договору та стягнення середнього заробітку за час затримки,-

В С Т А Н О В И В:

01.07.2021 позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить розірвати трудовий договір між ним та ТзОВ «Станіславсервісбуд» з 29 липня 2019 року, внести запис до трудової книжки позивача про звільнення, у відповідності до вимог ч.3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати на 29.07.2019, що складає 16 850 гривень, та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - 84 700 гривень, всього 101 550 гривень.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 25 травня 2018 року, відповідно до наказу №13/Б/3118 від 07.04.2018 та запису в трудовій книжці №18, він був прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором на посаду виконроба.

Згідно з трудовим договором та наказом підприємства працював у відповідача виконробом за безстроковим трудовим договором.

Зазначає, що працював до 29 липня 2019 року, заробітна плата становила мінімальний розмір, визначений Законом на час роботи.

28.07.2019 у зв`язку з тим, що роботодавець не виплачував заробітну плату з квітня 2019 року, позивач звернувся письмово до відповідача із заявою про звільнення його з роботи з 29.07.2019 за власним бажанням. Заява була направлена на домашню адресу директора ТзОВ «Станіславсервісбуд» ОСОБА_2 та продубльовано на електронну пошту підприємства. Однак, рекомендований лист не отримано адресатом та повернутий позивачу за закінченням терміну зберігання.

Про те, що трудовий договір між сторонами не припинено позивач дізнався в березні 2021 року, коли звернувся в Головне Управління Пенсійного Фонду України в м. Івано-Франківську та отримав письмову інформацію, про те що він числиться, як працюючий пенсіонер.

Згідно з інформацією за індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страхувальником, яким є відповідач з заробітної плати позивача проводилася сплата страхових внесків по березень 2019 року з мінімальної заробітної плати. З квітня 2019 по 29 липня 2019 року виплата заробітної плати не проводилась, сплата страхових внесків до Пенсійного Фонду відсутня, а тому заборгованість за виплати заробітної плати на 29 липня 2021 року становить 16 850 гривень.

Позивач зазначає, що він є пенсіонером та отримує пенсію за віком на пільгових умовах. А у зв`язку з відсутністю відповідача, не може звільнитися у встановленому ст. 38 КЗпП України порядку і працевлаштуватись на законних підставах.

Вважає, що його право на працю, на її оплату, на здійснення соціальних виплат із зароблених ним коштів, неможливості розірвати безстроково укладений трудовий договір за його ініціативою, порушено, тому для захисту свого порушеного права звернувся до суду.

Зазначає, що затримка розрахунку при звільненні з 29.07.2019 по червень 2021 складає 484 дні х 175 грн. (заробітна плата за 1 день) та становить 84 700 гривень.

Позивач позовні вимоги підтримав, дав пояснення, які по суті та змісту відповідають, викладеному у позові. Разом з поштовим відправленням, таку заяву про звільнення він направив на електронну адресу підприємства. Після повернення заяви про звільнення у зв`язку з неврученням, він спілкувався із директором в телефонному режимі і такий обіцяв виплатити заробітну плату та звільнити його. Додав про те, що він продовжує працювати дізнався в Управлінні Пенсійного Фонду при перерахунку пенсії у лютому 24.02.2021. Трудова книжка весь час знаходилася в нього. В розрахунку користувався мінімальною середньоденною заробітною платою в розмірі 175 грн. Вподальшому у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд позову без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечив проти винесення заочного рішення.

Відповідач неодноразово в судове засідання не з`являвся, про день та час слухання справи був повідомлений відповідно до вимог закону, в тому числі через сайт «Судова влада». Правом на подання відзиву не скористався. Заяви про розгляд справи за відсутності чи будь-яких інших клопотань відповідач не подавав.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання.

Оскільки сторони в судове засідання, призначене на 27.08.2021 не з`явилися, суд, з дотриманням положень ч. 6 ст. 259 ЦПК України і ч. 5 ст. 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше п`яти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог ч. 4 ст. 268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.

Встановлено, що 25.05.2018 ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду виконроба на підставі наказу №13/5/3118 від 02.04.2018, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 19 серпня 1985 року (а.с.8-9).

28.07.2019 від виконроба ОСОБА_1 написана заява на ім`я директора ТОВ «Станіславсервісбуд», де він просить звільнити його з роботи з 28.07.2019 за сімейними обставинами ( власним бажанням). Дата заяви - 28.07.2019 ( а.с.17).

Позивачем надано докази направлення заяви про звільнення з роботи та розрахунку заробітної плати на ім`я ОСОБА_2 рекомендованим листом з описом, однак поштове відправлення повернуто відправнику за закінченням встановленого строку зберігання (а.с.16-18).

Відповідно до інформації Пенсійного Фонду України Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, на основі індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , у період з квітня 2018 року по березень 2019 року ТзОВ «Станіславсервісбуд», код 40475110 здійснював нарахування заробітної плати ОСОБА_1 та відбувалась сплата страхових внесків. Починаючи з квітня 2019 року нарахування заробітної плати припинено (а.с.10-12, 13-14).

Згідно відомостей Пенсійного фонду України (форма ОК-5, перерахунок пенсії від 24.02. 2021, ОСОБА_1 значиться працюючим в Т зОВ «Станіславсервісбуд».

Щодо позовної вимоги про стягнення заробітної плати за квітень та травень 2018 року суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до інформації Пенсійного Фонду України Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, на основі індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , з його заробітної плати проводилась сплата страхових внесків по березень 2019 з мінімальної заробітної плати. Мали місце надходження в сумі 4200 грн. З квітня по липень 2019 виплата заробітної плати не проводилась, які і подальшому у 2019 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином, суд прийшов переконання, що сукупний дохід, який підлягає виплаті ОСОБА_1 становить 16800 грн. за період квітень 2019 року по липень 2019 року, що підлягає стягненню з відповідача з відрахуванням усіх обов`язкових платежів, тобто заборгованість за період роботи, а саме з квітня 2019 по 29 липня 2019 включно, тобто до дня звільнення.

Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Передбачений частиною 3 статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає видачу роботодавцем наказу за заявою працівника.

Відповідна заява була направлена позивачем за адресою відповідача, проте не була ним отримана та розглянута, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.

Прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив припинити трудові відносини у зв`язку зі звільненням з посади виконроба за власним бажанням.

Припинення трудових відносин тісно пов`язано зі свободою його праці, оскільки праця може виконуватися саме до того часу поки останній не вирішить припинити її виконання або з інших підстав.

При цьому, припинення трудових правовідносин має безпосередній вплив на можливість мати реалізацію прав на зайнятість (не заборонену законодавством діяльність осіб, пов`язану із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі), працевлаштуванням на роботі (посаді).

В порушення ст. 115 КЗпП України заробітна плата йому не виплачується, суд вважає, що вимога позивача про припинення трудових відносин зв`язку зі звільненням з посади виконроба за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України підлягає задоволенню.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження № 61-14424св18) зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 569/249/18-ц (провадження № 61-48997св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 753/17931/16-ц (провадження № 61-22937св18) вказано, що «судом установлено, що з посади генерального директора ПП «ВЄХ-2000» особу було звільнено за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України), що підтверджується його заявою від 29 серпня 2016 року та протоколом зборів засновників (учасників) ПП «ВЄХ-2000» від 29 серпня 2016 року № 2. Оскільки відповідачем вказані обставини не спростовано, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що позивач відповідно до положень статті 44 КЗпП України має право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року в справі № 569/2021/17 (провадження № 61-16759св19) зазначено, що «колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що не поновлення на посаді (0,5 ставки інженера-програміста), невиплата їй заробітної плати за сумісництвом, допомоги на оздоровлення за 2015 рік, неоплата листків непрацездатності, свідчать про порушення трудового законодавства та умов колективного договору, що є підставою для припинення трудового договору та звільнення позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП, а також стягнення вихідної допомоги при звільненні, яка передбачена статтею 44 КЗпП. Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що позивача необхідно звільнити саме з 07 листопада 2016 року, оскільки саме ця дата вказана у її заяві про звільнення не свідчить про незаконність ухваленого апеляційним судом рішення, оскільки 07 листопада 2016 року позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що не заперечувалося самим відповідачем. Вирішуючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП) та за час затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця (стаття 235 КЗпП), апеляційний суд, урахувавши, що більш тривале порушення трудових прав позивача викликане незаконною відмовою у припиненні трудового договору та невидачею трудової книжки, що перешкоджало її працевлаштуванню, дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин саме статті 235 КЗпП та задоволенні позовних вимог в цій частині, а в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 08 листопада 2016 року по 09 липня 2019 року необхідно відмовити, оскільки неможливо одночасно застосовувати положення статей 117 та 235 КЗпП».

Таким чином, підлягає до задоволення вимога про розірвання трудового договору з 29.07.2019 на підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки мала місце не виплата заробітної плати.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 р записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Позивач пояснив, що трудова книжка весь час знаходилась у нього.

У зв`язку із встановленим, суд прийшов переконання про необхідність зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки ОСОБА_3 про звільнення з посади виконроба за власним бажанням у відповідності до ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України та видати останньому належним чином оформлену трудову книжку з дотриманням вимог чинного законодавства, яке регулює зазначене питання.

Згідно з ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу,при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, працівнику не здійснено виплату заробітної плати станом на день прийняття відповідного судового рішення, адже саме суд вирішив питання про виплату сум у відповідності до статті 116 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Згідно з п.п. 2,3 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29.07.2019 по день складення рішення, тобто 02.09.2021, що складає 525 робочих днів та становить 170625 грн. (сума середньоденного заробітку у розмірі 205 гривень х 522 робочих дня = 107 010 гривень).

Відповідно до проведеного стороною позивача розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.07.2019 по червень 2021 включно заборгованість становить у розмірі 84700 грн. = 484 (кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку та затримки видачі трудової книжки) х 175 грн. (середньоденна заробітна плата). Відповідний розрахунок суд приймає до уваги, адже проведений у відповідності до вимог чинного законодавства з цього питання.

Однак, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності до спірних правовідносин щодо визначення розміру середнього заробітку за час невиплати заробітної плати.

Відповідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс-16 при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 № 676/4533/16-ц.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця

Відтак, суд ураховує розмір заробітної плати позивача, обставини справи, суд визначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 33700 грн., що фактично становить подвій розмір невиплаченої заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 908 грн. сплаченого судового збору ( за вимогу про розірвання трудового договору, і як наслідок фактично похідної вимоги внесення запису до трудової книжки), та в дохід держави 1816 грн. судового збору ( за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та окремо за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так як такий не входить в структуру заробітної плати)

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 223,259, 265, 273, 280,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задоволити частково.

Розірвати трудовий договір між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Станіславсервісбуд» з 29 липня 2019 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславсервісбуд» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення, у відповідності до вимог ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславсервісбуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати на за період з 01 квітня 2019 року по 29 липня 2019 року в розмірі 16800 ( шістнадцять тисяч вісімсот) гривень, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 33700 ( тридцять три тисячі сімсот ) гривень, всього 50500 ( п`ятдесят тисяч п`ятсот ) гривень, визначені без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

У іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславсервісбуд» в користь ОСОБА_1 908 грн. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславсервісбуд» в дохід держави 1816 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Станіславсервісбуд", , адреса: вул. Миколайчука, буд. 14, кв. 36, м. Івано-Франківськ.

Рішення складено в повному обсязі 02.09.2021.

Суддя Кіндратишин Л.Р.