Справа № 136/306/21
провадження № 2/136/69/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2021 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Шпортун С. В.

за участі секретаря судових засідань Мельник В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

за участі учасників цивільного процесу

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що 17.02.2019 він, ОСОБА_1 , позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 66 000 грн., які останній зобов`язався повернути до 27.02.2019, в підтвердження чого було складено розписку відповідного змісту. Утім у визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, у добровільному порядку відмовляється від виконання зобов`язань, що стало підставою звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просив стягнути із відповідача на його користь борг у розмірі 63000 грн. та судові витрати.

У визначений судом строк відповідач відзиву до суду не направив.

Ухвалою суду від 04.03.2021 було відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Також було витребувано оригінал розписки, копію якої додано до позову.

У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, будучи повідомлений про день та час розгляду справи за зареєстрованою адресою місця проживання.

У судовому засіданні позивач вказав, що позовна заява містить технічну описку в частині зазначення розміру грошових коштів за договором позики, який становить 62 300 грн, позовні вимоги підтримав саме в такому розмірі, зменшивши позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Відповідач позов у зменшеному розмірі визнав, вказав, що саме такий розмір позики, який зазначений у розписці ним було отримано у вигляді грошових коштів, який він не повернув, не заперечував щодо задоволення позову в такому розмірі.

Суд, вислухавши пояснення сторін спору, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що відповідно до розписки від 17.02.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 62 300 грн., які зобов`язався повернути до 27.02.2019, в іншому випадку сплачувати по 10% за день.

У визначений у правочині строк відповідач у добровільному порядку грошові кошти позивачеві не повернув, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Ураховуючи встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами, суд дійшов висновку, що оригінал розписки, що доданий до матеріалів справи підтверджує наявність між сторонами позикових відносин, є доказом як факту укладення договору позики, так і факту передачі грошових коштів позичальнику у розмірі 62300 грн.

Такі обставини сторонами спору визнавались, отож доведенню не підлягають в силу приписів ст.82 ЦПК України.

Ураховуючи те, що відповідач у визначений у розписці строк кошти позивачеві не повернув, суд вважає, що наявність порушених прав позивача є очевидною, тому вимоги позивача про повернення суми боргу за розпискою є обґрунтованими.

Відповідач позов визнав.

Ураховуючи те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє задовольняє позов у повному обсязі.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Зважаючи на те, що позов задоволено повністю, суд присуджує до стягнення із відповідача на користь позивача судовий збір, який підтверджений документально пропорційно до задоволеної суми позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 10,13,141, 258-259, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу, - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 17.02.2019 в розмірі 62 300 (шістдесят дві тисячі триста) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 21.04.2021.

Суддя С.В. Шпортун