Номер провадження: 22-ц/813/3480/21
Номер справи місцевого суду: 495/7956/14-ц
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна з незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Білгород-Дністровська міська рада) про визнання дійсним договору купівлі-продажу, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Шевчук Ю.В. 30 жовтня 2019 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом, який було уточнено, до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна з незаконного володіння (т.1 а.с. 2-6, 21-26, 95-99).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що у 2003 році вона та двоє інших співвласників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , кожному з яких належить на праві спільної часткової власності по 26/400 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вирішили відчужити належні їм частки житлового будинку ОСОБА_3 та її сину ОСОБА_4 . Тому, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оформили на ім`я ОСОБА_2 довіреності з правом продажу належних їм часток відповідачам. На підтвердження наміру продати в майбутньому відповідачам зазначені частки житлового будинку та наміру відповідачів їх купити, ОСОБА_2 була власноручно складена розписка про отримання нею завдатку в розмірі 500 доларів США. Крім того, вона написала ще одну розписку, в якій зазначила, що погоджується на тимчасове проживання у вказаному будинку батька відповідача.

Однак, згодом обставини домовленості щодо купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами змінилися, а саме: між сторонами не було досягнуто згоди щодо кінцевої вартості нерухомого майна.

Позивачка, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу між сторонами не укладався, вважає, що відповідачі безпідставно користуються та проживають у належній їй на праві власності на 26/400 частині будинку, та їх відмова в добровільному порядку звільнити житловий будинок стала підставою для звернення позивачки до суду із позовом для захисту її прав власника нерухомого майна.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із зустрічним позовом до ОСОБА_2 (треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Білгород-Дністровська міська рада) про визнання дійсним договору купівлі-продажу (т. 1 а.с. 44-47).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 20 червня 2003 року між ним та ОСОБА_2 , була досягнута письмова згода щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового буд. АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. ОСОБА_1 вказує, що відбулося повне виконання договору, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 про отримання нею 500,00 доларів США в рахунок майбутнього продажу частки будинку. Після досягнення всіх істотних умов договору ОСОБА_2 , виїхала на постійне проживання до м. Києва та ухиляється від нотаріального посвідчення договору, у зв`язку із чим ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2015 року уточнену позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із членами їх сімей без надання іншого житла. Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 260 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено у повному обсязі (т. 1 а.с 104-107).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 13 липня 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с. 211-216).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с. 48-49).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із членами їх сімей без надання іншого житла. Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 250,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі (т. 3 а.с. 30-35).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що у сім`ї ОСОБА_1 є малолітні діти, а тому потрібно було залучити до участі у справі Службу у справах дітей виконавчого комітету Б-Дністровської міської ради. Крім того, за час проживання у спірній частині будинку, сім`я ОСОБА_1 виконала перебудову у житловій кімнаті, кухні та коридорі, провела водопровід, виконала роботи по перекриттю даху, провела бетонну заливку полів в будинку та на подвір`ї. Також, апелянт вважає, що ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами (т. 3 а.с. 38-42).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власницею 26/400 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 10 серпня 2001 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №7783 від 10 серпня 2001 року. Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно серії ВВА №153933 та довідкою КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» від 23 грудня 2014 року № 2001.

Як зазначено у відповіді КП «Білгород-Дністровського БТІ», станом на 31 грудня 2012 року іншими співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , є: 17/100 часток - територіальна громада в особі Білгород-Дністровської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 13 липня 2000 року, 41/100 частки - ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 липня 2000 року, 26/100 часток - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 серпня 2001 року; 16/100 - ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 вересня 2007 року.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У Рішенні у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено: " … Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції."

Як вірно вказано у рішенні суду, доведеним є той факт, що відповідачі своїми діями чинять перешкоду позивачу та порушують його право на вільне користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод у здійсненні нею права власності на належні їй 26/400 часток житлового будинку, шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із членами їх сімей без надання іншого приміщення, та задля безперешкодного доступу до житла суд вірно вважав за доцільне задовольнити і вимогу щодо зобов`язання відповідачів передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей будинку.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_2 спричиненої їй моральної шкоди, то суд обґрунтовано вважав її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом, то судами першої та апеляційної інстанцій встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, у матеріалах справи міститься копія розписки, складена ОСОБА_2 , в якій остання зазначає, що 20 червня 2003 року отримала від ОСОБА_1 500,00 доларів США в рахунок майбутнього продажу будинку. ОСОБА_1 та його представник за довіреністю у позовній заяві та в судовому засіданні суду першої інстанції наголошували на тому, що саме ця розписка є належним доказом досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та підтвердженням його повного виконання, а саме остаточного розрахунку, та є підставою для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_12 підтвердила факт передачі вказаних коштів ОСОБА_2 та її наміри на той час продати свою частку будинку.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Тобто, до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Ст.227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу ). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За положеннями ч. 2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

У п. 4 постанови Пленум Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними" було роз`яснено, що правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

Однак, з наданої до суду копії розписки не вбачається, що сторони досягли усіх істотних умов договору, а саме: не зазначений предмет договору, ціна договору, термін виконання зобов`язань за договором, не визначені сторони угоди.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду про те, що наявна в матеріалах справи розписка про отримання позивачкою грошей не підтверджує укладення між сторонами договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , а має юридичну силу лише щодо фінансової складової, а саме, підтверджує факт отримання грошових коштів в рахунок майбутнього продажу будинку.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 щодо правової характеристики та природи укладеної між ним з відповідачкою угоди, як договору купівлі-продажу, у зв`язку із чим визнав позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на 26/400 частки житлового будинку АДРЕСА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що у сім`ї ОСОБА_1 є малолітні діти, а тому потрібно було залучити до участі у справі Службу у справах дітей виконавчого комітету Б-Дністровської міської ради.

Колегія суддів зазначає, що зазначені доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, та, крім того, саме ОСОБА_1 , який є позивачем у справі за зустрічним позовом, та приймав участь у судових засіданнях суду першої інстанції, мав передбачену законом процесуальну можливість звернутися до суду із клопотанням про залучення до участі у справі Службу у справах дітей виконавчого комітету Б-Дністровської міської ради, що останнім зроблено не було.

Крім того, такими, що не мають правового значення для вирішення даної справи, є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що за час проживання у спірній частині будинку, сім`я ОСОБА_1 виконала перебудову у житловій кімнаті, кухні та коридорі, провела водопровід, виконала роботи по перекриттю даху, провела бетонну заливку полів в будинку та на подвір`ї.

Колегія суддів зауважує, що вказані доводи не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, однак, апелянт не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції із відповідними позовними вимогами.

Також, безпідставним є твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку строк позовної давності обчислюється з моменту, коли позивачка по первісному позову довідалась про своє порушене право власності на належну їй частину домоволодіння, яке полягає в тому, що відповідачі не мають наміру добровільно виселитись із займаного ними приміщення, тобто з 2014 року, а із позовом до суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулась 28 жовтня 2014 року, тобто, у межах строку позовної давності.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 19 квітня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе