КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/5638/20

02 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Верес Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Грегуль О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої будівлі,-

в с т а н о в и в:

12 травня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої будівлі.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 28.12.2007 року вона на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки набула у власність 2/3 частини земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , (урочище Городище) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,0598 га., кадастровий номер 800000000:62:190:0020.

09.10.2008 року вона отримала державний акт серії ЯЖ № 050119 про право власності на земельну ділянку, відповідно до якого за нею було зареєстровано право власності на 2/3 частини вказаної земельної ділянки.

Зазначає, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2015 року було розподілено майно подружжя та визнано за нею право власності на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,019933 га. та за відповідачем було визнано право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,019933 га.

04.05.2016 року вона зареєструвала право власності на свою 1/3 частину земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , (урочище Городище).

Вказує на те, що у 2017 році вона звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача та іншого співвласника про виділ в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером :62:190:0020, що розташована в АДРЕСА_1 , урочище Городище, а саме: середньої частини земельної ділянки, визначеної літерою «А», згідно з планом-схемою. У ході судового розгляду справи була проведена судова земельно-технічна експертиза. Згідно висновку експертизи від 14.02.2019 року № 20219/18-4, на земельній ділянці з кадастровим номером :62:190:0020 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0598 га, розташований незавершений будівництвом будинок, розділити земельну ділянку на три окремих об`єкти нерухомого майна не вбачається за можливе.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2019 року у справі 754/10974/17 їй було відмовлено у задоволені позовних вимог про виділ в натурі належної їй на праві власності 1/3 частини земельної ділянки, оскільки на частині земельної ділянки, яка: належить їй, розташований об`єкт незавершеного будівництва, який є перешкодою для розподілу земельної ділянки у відповідності до часток, які належать кожному із сторін.

Звертає увагу, що 27 жовтня 2017 року Департаментом з питань Державного архітектурно- будівельного контролю міста Києва було винесено припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. Приписом встановлено, що замовниками будівництва відповідачем та позивачем розпочаті будівельні роботи з будівництва садового будинку без повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорту, та запропоновано у термін до 27 грудня 2017 року усунути допущені порушення. 01.12.2017 року Департаментом з питань Державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва було складено щодо відповідача протокол про адміністративне правопорушення за ч.4 ст. 96 КУпАП. Постановою № 60/17 від 07.12.2017 р. по справі про адміністративне правопорушення відповідача було визнано винним у виконанні будівельних робіт з будівництва садового будинку без повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорту, тобто, у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 96 КУпАП.

Зазначає, що з метою виконання вимог, наведених в приписі, 05.12.2017 року відповідач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації із заявою про отримання будівельного паспорту забудови земельної ділянки. Однак, на вищевказане звернення відповідач отримав лист-відповідь від 19.12.2017 року Департаменту містобудування та архітектури про повернення пакету документів та необхідності його доопрацювання та подання додаткових документів, зокрема, засвідченої у встановленому законом порядку згоди співвласників земельної ділянки на забудову.

Звертає увагу, що вона такої згоди відповідачу не давала.

З огляду на вище викладе, просила суд зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинно збудований об`єкт, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , знесення провести за рахунок ОСОБА_1 та стягнути з нього судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 знести 1/2 частину самочинно збудованого об`єкту, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , знесення провести на рахунок ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 420,40 грн. - судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 02 липня 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя спільно, на рівних правах володіють спірною земельною ділянкою з часу її придбання -28.12.2007 року.

Звертає увагу, що будівництво садового будинку на спірній земельній ділянці було спільно заплановано у 2007 році сторонами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та відбувалося за спільною між ними згодою та бажанням.Сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є замовниками цього будівництва.Вказані обставини підтверджується письмовими доказами, а саме: особистим письмовим зверненням ОСОБА_2 до Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації, на підставі якого розпорядженням Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації від 17.09.2009 року № 865 громадянці ОСОБА_2 було дозволено проектування та будівництво садового будинку по АДРЕСА_1 ; договором про приєднання до електричних мереж № 15227/46217/7/64422 від 01.08.2011 року з додатками; приписом про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 27 жовтня 2017 року; протоколами про адміністративне правопорушення за ч.4 ст.96 КУпАП стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Вважає, що будівництво садового будинку було розпочато та здійснювалося на земельній ділянці, яка була відведена саме для цієї мети та яка належала сторонам по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя. Вказане будівництво здійснювалось за ініціативою та взаємною спільною згодою співвласників земельної ділянки - особисто ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які виступили замовниками будівництва. При цьому, саме від імені позивачки ОСОБА_2 подавалися звернення до компетентних органів для надання необхідних дозволів та погоджень, тобто, будівництво було розпочато за її волею, згодою та бажанням.

Не погоджується з твердженням позивачки про те, що її права володіння та користування земельною ділянкою порушені, оскільки вона особисто є співзамовником будівництва садового будинку.

З огляду на вище викладене, вважає, що позивачка обрала невірний спосіб захисту своїх прав, вимагаючи знесення спірного будинку в порядку ст.ст. 376, 391 ЦК України.

01 вересня 2021 до апеляційного суду надійшов відзив позивачки ОСОБА_2 , в якому вона просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що вона, як співвласник вказаної земельної ділянки не надавала та не надасть відповідачу згоди на проведення будівництва на вказаній земельній ділянці. Наявність вказаної самочинної будівлі на спірній земельній ділянці порушує її право на користування своєю частиною земельної ділянки.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кудій Максим Олегович повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Гаврилюк Євген Володимирович проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 грудня 2007 року ОСОБА_2 придбала 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0598 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі- продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю. 09 жовтня 2008 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (а.с. 5. 7).

Власником іншої 1/3 частини зазначеної земельної ділянки був ОСОБА_5

17 вересня 2009 року Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією було видано розпорядження № 865 про надання дозволу на проектування та будівництво садового будинку по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 на її звернення. (а.с. 45)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної ділянки, кадастровий № :62:190:0020, що розташована на АДРЕСА_1 , площею 0, 019933 га . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину земельної ділянки, кадастровий №:62:190:0020, що розташована на АДРЕСА_1 , площею 0, 019933 га . (а.с. 9-10).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_6 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року залишено без змін (а.с.10-11).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про виділ в натурі частки співвласника земельної ділянки залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки співвласника земельної ділянки задоволено.

Виділено ОСОБА_5 в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 1/3 частину земельної ділянки з кадастровим номером : 62:190:0020, що розташована в АДРЕСА_1 , урочище Городище, а саме, ту її частину, яка, згідно плану Державного акту серії ЯЖ № 050118 від 09/10/2008 прилягає повністю до межі від А до Г та частково до меж від Г до В , та від А до Б . , а також, яка на плані фактичного користування (Додаток до договору від 04.02.2009 року про спільну часткову власність та конкретне користування на земельну ділянку) окреслено лініями: з точки 1 до точки 2, з точки 2 до точки 5, з точки 5 до точки 6, з точки 6 до точки 7, з точки 7 до точки 1.

Припинено право спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером :62: 190 :0020, що розташована в АДРЕСА_1 , урочище Городище, у зв`язку з виділенням в натуру часток співвласників земельної ділянки. (а.с. 26-30)

Головним державним інспектором інспекційного відділу № 3 Управління контролю за будівництвом ОСОБА_7 27 жовтня 2017 року було винесено припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, яким встановлено, що замовниками гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 розпочаті будівельні роботи з будівництва садового будинку без повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорту, що є порушенням абз. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року № 3038-VI. Надано термін до 27 грудня 2017 року усунути допущені порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності у встановленому законом порядку. (а.с. 20).

Головним державним інспектором інспекційного відділу № 3 Управління контролю за будівництвом Якимчук Мальвіною Сергіївною 27 жовтня 2017 року було винесено припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт садового будинку по АДРЕСА_1 до усунення допущених правопорушень.

Виконуючим обов`язки директора Департаменту з питань державного архітектурного- будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузьменко Володимиром Володимировичем 07 грудня 2017 року було винесено постанову № 60/7 по справі про адміністративне правопорушення, якою було визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 94 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 4 250, 00 грн. (а.с. 23-24)

06 грудня 2018 року ОСОБА_1 було сплачено штраф в розмірі 4 250, 00 грн., що підтверджується копією квитанції (а.с. 78)

На звернення ОСОБА_1 до Центру надання адміністративних послуг № 67005-03-05 Департаментом містобудування та архітектури було надано відповідь та повернуто гр. ОСОБА_1 подані ним документи щодо надання будівельного паспорта забудови земельної ділянки у зв`язку з необхідністю привести поданий на розгляд пакет документів у відповідність до Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 05.07.20211 року № 103. (а.с. 25)

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої будівлі, зобов`язуючи ОСОБА_1 знести 1/2 частину самочинно збудованого об`єкту, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , знесення провести на рахунок ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що відповідачем порушено права власності позивачки на землю, проте у зв`язку з тим, що будівництво садової будівлі було здійснено сторонами, як подружжям за їхньою спільною згодою, вважав обґрунтованими позовні вимоги лише в частині зобов`язання відповідача знести Ѕ частини самочинно збудованого об`єкту і знесення цієї Ѕ частини самочинно збудованого об`єкту провести за рахунок відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної документації».

Положенням частини другої статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, а також неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц (провадження № 61-663св18), від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц (провадження № 61-30914св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц (провадження № 61-13076св19).

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

У пунктах 5, 22, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи встановлені дійсні обставини справи та надані на їх підтвердження докази, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,0598 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 було придбано сторонами у даній справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі 28 грудня 2007 року на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю. 09 жовтня 2008 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Власником іншої 1/3 частини зазначеної земельної ділянки був ОСОБА_5

17 вересня 2009 року Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією було видано розпорядження № 865 про надання дозволу на проектування та будівництво садового будинку по АДРЕСА_1 . Вказане розпорядження було видане на підставі звернення гр. ОСОБА_2 . 01 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 (замовник) та ПП ОСОБА_8 було укладено договір № 1001-2009 про виконання проектних робіт. З наданих суду ( а.с. 87-100) копій накладних, паспорту якості, талону на відвантаження, квитанцій, рахунку-фактури, видаткової накладної вбачається, що в період 2009-2010 років ОСОБА_1 придбавались будівельні матеріали( бетон, арматура), об`єкт -Троєщина.

01 серпня 2011 року між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (власник) та ОСОБА_2 ( замовник) було укладено договір про приєднання до електричних мереж № 15227/46217/7/64422, відповідно до умов якого власник здійснює підключення електроустановок замовника до своїх електричних мереж. Відповідно до додатку 1 до договору про приєднання Технічні умови № 46217/7 на приєднання об`єкта до електричних мереж, назва об`єкта зазначена- садовий будинок, адреса об`єкта- АДРЕСА_2 , термін початку будівництва- 2011 рік. Акт про виконання технічних умов та договору про приєднання до електричних мереж і врегулювання майнових відносин підписаний власником СВП " Київські електромережі" ПАТ " Київенерго" 17.11.2012 року та замовником ОСОБА_2 - 27.11.2012 року.

30 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Стаття 355 ЦК України передбачає, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за кожним право власності на 1/3частину земельної ділянки, кадастровий № :62:190:0020, що розташована на АДРЕСА_2 , площею 0, 019933 га .

Стаття 88 Земельного Кодексу України передбачає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Таким чином, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. В будь якому випадку, наявне в одного співвласника право не може порушувати права іншої особи.

При вирішенні спору щодо користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, який перебуває у власності кількох осіб, необхідно виходити з розміру часток кожного зі співвласників нерухомого майна, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо між сторонами немає погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою, порядок користування встановлюється з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16.

З даних суду доказів вбачається, що між сторонами немає погодженого порядку користування земельною ділянкою,виділ в натурі кожному співвласнику його 1/3 частини вказаної земельної ділянки не здійснено.

З викладеного вбачається, що позивачка та відповідач в період перебування в зареєстрованому шлюбі, після придбання у грудні 2007 році у спільну власність 2/3 частин земельної ділянки кадастровий № :62:190:0020, що розташована на АДРЕСА_2 , площею 0, 019933 га, в 2009 році розпочали на ній будівництво садового будинку без повідомлення про початок виконання будівельних робіт та будівельного паспорта, а тому доводи позивачки про те, що саме відповідач без її згоди розпочав вказане будівництво, чим порушує її права, колегія суддів вважає безпідставними.

Не надано позивачкою і доказів на підтвердження своїх доводів, що збудований самочинно об`єкт, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 ( урочище Городище) порушує її право власника 1/3 частини вказаної земельної ділянки, так як відповідач також є власником іншої 1/3 частини вказаної земельної ділянки. Дані земельні ділянки в натурі між співвласниками не поділені, відповідно їх межі на місцевості не визначені, а тому посилання позивачки про розташування збудованого об`єкту саме на її ділянці є недоведеним.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно встановив дійсні обставини справи, не надав належної правової оцінки наданим сторонами доказам та прийшов до помилкового висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 щодо порушення її права власності на земельну ділянку відповідачем та зобов`язання його знести 1/2 частину самочинно збудованого об`єкту.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудований об`єкт, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 ( урочище Городище).

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову- на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами розгляду справи судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача задоволено повністю, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволені позову. За подання апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі - 1 261, 50 грн., а тому з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 261, 50 грн.

Керуючись ст.ст.317, 355, 356, 376, 386, 391 ЦК України, ст. 88 ЗК України, ст.ст. 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання знести самочинно збудований об`єкт, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання : АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі по 1 261 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2021 року.

Головуючий: Судді: