ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Чернівці

справа № 727/9435/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Дубець Оксана Степанівна, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Літвінова О.Г.),-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 24 жовтня 2014 року наказом ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міністерства доходів у Чернівецькій області № 135-о від 24 жовтня 2014 року, його було звільнено з інспекції на підставі п.п. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» № 1682-18 від 16 вересня 2014 року, п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

11 листопада 2014 року, не погоджуючись із звільненням, звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 12 листопада 2014 року суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Спіжавка Г.Г. відкрив провадження у справі № 824/3134/14-а та призначив розгляд справи. 06 лютого 2015 року судом була постановлена ухвала про звернення до Верховного Суду України із клопотанням для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» положенням Конституції України.

_______________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/388/21

У зв`язку із постановленою 6 лютого 2015 року ухвалою про звернення до Верховного Суду України, в цей же день судом було зупинене провадження у справі № 824/3134/14-а до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, питання щодо чого порушене відповідно до ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року у справі № 824/3134/14-а та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

Ухвала про зупинення провадження була оскаржена ОСОБА_1 , однак його апеляційна скарга залишена без задоволення.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 з посади, у справі відбувся повторний автоматичний розподіл справи та справа була передана на розгляд до судді Лелюка О.П.

Протягом періоду з жовтня 2016 року по листопад 2019 року ОСОБА_1 кілька разів звертався до Чернівецького окружного адміністративного суду із заявами про поновлення провадження у справі. Підставами для поновлення провадження у справі ОСОБА_1 наводив зокрема: поновлення провадження у справі в частині звільнення під час відпустки, постанова Верховного Суду України від 4 липня 2017 року у справі № 21-2743а16 та рішення ЄСПЛ від 21 липня 2017, судова практика судів першої інстанції в аналогічних спірних правовідносинах, доводи з приводу того, що прийняття Конституційним Судом України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» на спірні відносини між ним та відповідачем по справі ніяким чином не вплине.

Однак, ухвалами від 18 листопада 2016 року, від 18 грудня 2017 року, від 29 травня 2018 року, від 14 листопада 2018 року, від 19 вересня 2019 року Чернівецьким окружним адміністративним судом у задоволенні заяв ОСОБА_1 про поновлення провадження у справі було відмолено. Підставами для відмови у задоволенні заяви про поновлення провадження у справі Чернівецький окружний адміністративний суд наводив причини відсутність на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України інформації щодо прийняття Конституційним Судом України рішення по справі за конституційним поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону.

Лише 18 листопада 2019 року суд виніс ухвалу про поновлення провадження у справі та призначив її до судового розгляду.

Рішення у справі було ухвалене 5 травня 2020 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Суд визнав протиправним та скасував наказ ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області №135-0 від 24.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління інформаційних технологій та обліку платників, поновив його в Головному управлінні ДФС України у Чернівецькій області на посаді начальника управління інформаційних технологій та обліку платників з 25.10.2014 року та стягнув з Головного управління ДФС України у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 216522,10 грн.

Дане рішення постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року залишено без змін.

Дана справа перебувала в провадженні суду першої інстанції більше п`яти років, а саме з 11 листопада 2014 року до 5 травня 2020 року. В період з 16 січня 2015 року по 18 листопада 2019 року, тобто три з половиною роки, розгляд справи був зупинений. Підставою для поновлення провадження у справі суд першої інстанції визнав рішення ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», який встановив, що тривалий розгляд справи заявників, які були звільненні на підставі Закону України «Про очищення влади» порушує пункт 1 статті 6 (право на справедливий суд) Європейської конвенції з прав людини.

Так, в своєму рішенні суд встановлено, що позивача було звільнено з роботи з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що свідчить про протиправність та незаконність оскаржуваного наказу про звільнення, оскільки його було звільнено під час перебування у відпустці. Також суд звернув увагу на те, що рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці, і вказав на те, що дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.

Суд встановив, що наказ про звільнення позивача з посади базувався виключно на довідці про результати вивчення особової справи позивача, а тому такий наказ не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, отже, є таким, що порушує закріплені Конституцією гарантовані права позивача та належать до скасування.

Вважав, що його звільнення на підставі Закону України «Про очищення влади» завдало йому моральної шкоди, яка пов`язання із незаконним звільнення в період перебування у відпустці, тривалим розглядом справи в суді, а саме більше п`яти років в суді першої інстанції, застосування процедури люстрації, яка є дискримінаційною, і спираючи на рішення ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» та враховуючи, що провадження у справі про незаконне звільнення та поновлення на посаді ОСОБА_1 відбулось також з порушеннями пункту 1 статті 6 (право на справедливий суд) Європейської конвенції з прав людини через його тривалість, а саме більше п`яти років та саме звільнення позивача відбулось з порушенням статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя) у зв`язку із тим, що Закон про люстрацію отримав дуже широке застосування і це призвело до звільнення позивача просто за те, що він працював на державній службі більше року, під час перебування ОСОБА_3 на посаді Президента України, тому зазначав, що розмір моральної шкоди, яка йому була завдана, вже визначений ЄСПЛ під час розгляду вказаної вище справи, та повинен становити 5000 євро.

З урахуванням того, що він отримав негативні емоції пов`язані із тривалим розглядом справи, неодноразовими намаганнями поновити провадження по справі, зволіканням Конституційним Судом України у прийнятті рішення у справі про люстрацію, його невизначеність щодо заявлених позовних вимог, порушення його прав у зв`язку із незаконним звільненням перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, що завдало йому моральної шкоди, тому просив суд стягнути на його користь з Держави Україна в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області 5000 євро, що за даними НБУ станом на 12 листопада 2020 року, становить 165720,50 гривень .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 30000 гривень та 2514,84 гривні судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Дубець Оксана Степанівна, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що задовольняючи частково його позовні вимоги суд неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, безпідставно зменшив розмір моральної шкоди, без врахування доводів позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що він був звільнений з державної служби з аналогічних підстав як і заявники у справі «Полях та інші проти України» та розгляд його справи тривав більше п`яти років, і при його звільненні мали місце всі наведені у рішенні ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» порушення Конвенції, а саме: порушення пункту 1 статті 6 (право на справедливий суд) Європейської конвенції з прав людини через тривалість провадження у справі, і порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), оскільки втручання у права позивача не були необхідними у демократичному суспільстві.

Оскільки ЄСПЛ вже дав оцінку таким порушенням з боку Держави України, визнав порушення прав заявників і визначив розмір справедливої сатисфакції в сумі 5000 євро, то справедливою сумою відшкодування моральної шкоди у даній справі має бути саме сума еквівалентна 5000 євро і на момент подачі позову становила 165720,50 гривень.

Суд першої інстанції при ухвалені рішення зазначив, що оцінивши встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, з урахуванням принципів співмірності та справедливості, враховуючи вимоги розумності, вважав, що достатньою та справедливою для компенсації моральних страждань буде грошова сума в розмірі 30000 гривень. Однак, при визначенні такої суми компенсації не врахував вищезазначене рішення ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», яким вже визначено розмір справедливої сатисфакції, тому його позовні вимоги слід було задовольнити в повному обсязі.

Просить змінити рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2021 року, стягнувши на його користь моральну шкоду в розмірі 165720,50 гривень. Вирішити питання розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДФС у Чернівецькій області з врахуванням нормативно-правових основ своєї діяльності, як суб`єкта владних повноважень, не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди, яка пов`язана із звільненням на підставі Закону України «Про очищення влади», тривалим розглядом справ в суді, а саме більше п`яти років в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив предметну юрисдикцію спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, оскільки вказана цивільна справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що наказом ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області № 135-о від 24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з інспекції на підставі п.п. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» № 1682-18 від 16 вересня 2014 року, п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись із звільненням ОСОБА_1 11 листопада 2014 року звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року відкрито провадження у справі № 824/3134/14-а.

Розгляд справи було зупинено ухвалою суду від 16 січня 2015 року, та 18 листопада 2019 року суд виніс ухвалу та поновив провадження у справі, призначивши ї до розгляду.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року, залишеним без змін постановою від 11 вересня 2020 року Сьомим апеляційним адміністративним судом, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасувати наказ ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області №135-0 від 24.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління інформаційних технологій та обліку платників, поновив його в Головному управлінні ДФС України у Чернівецькій області на посаді начальника управління інформаційних технологій та обліку платників з 25.10.2014 року та стягнув з Головного управління ДФС України у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 216522,10 грн.

Тобто публічно-правовий спір, у якому було вирішено питання про протиправність та скасування наказу ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області №135-0 від 24.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління інформаційних технологій та обліку платників, тобто встановлення порушення прав позивача як суб`єкта публічно-правових відносин, розглянуто судом у порядку адміністративного судочинства у справі № 824/3134/14-а, однак у цій справі не заявлялися вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Подаючи позов у порядку цивільного судочинства до Шевченківського районного суду міста Чернівці, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області винятково з вимогами про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Щодо визначення предметної та суб`єктної юрисдикції справи необхідно зазначити таке.

За змістом статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, те, що за своєю правовою природою вони виникають у приватноправових відносинах і містять наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Щодо визначення адміністративної юрисдикції необхідно звернути увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пунктах 2, 7, 17 частини першої статті 4 КАС України надано визначення таких термінів:

- публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

- публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Тому до компетенції адміністративних судів, належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Крім того, до компетенції адміністративних судів належить розгляд спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, що передбачено у пунктах 1 та 2 частини першої статті 19 КАС України, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Поняття публічної служби є широким, оскільки включає в себе державну службу, службу в органах місцевого самоврядування та службу в публічних установах.

У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18).

З аналізу зазначених норм випливає, що законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормами, тому колегія суддів зазначає, що якщо спір виник після звільнення публічного службовця з посади, у даному випадку, на підставі п.п.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» №1682-18 від 16.09.2014 року, п.7-2 ч.1 ст.36 КЗпПУ, яка була скасована відповідно до рішення суду, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі та звільненням з неї, з вимогами про відшкодування моральної шкоди включно, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Дана правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі №757/44631/19-ц (провадження №14-171цс20).

Тобто спори про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, пов`язаної із незаконним звільненням та тривалим розглядом справи є такими, що пов`язані з проходженням та звільненням особи з публічної служби, якою є перебування на посаді начальника управління інформаційних технологій та обліку платників Головного управління ДФС України в Чернівецькій області, тому такий спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та належить до юрисдикції адміністративного суду.

Питання щодо закриття провадження у справі регулюється ст. 255 ЦПК України, перелік підстав, визначених цією статтею є вичерпним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На виконання вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд роз`яснює ОСОБА_1 , що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а згідно з вищевказаною нормою права позивач має право протягом десяти днів з дня отримання відповідної ухвали звернутися до апеляційного суду, який прийняв ухвалу про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 255 ЦПК України , апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Дубець Оксана Степанівна, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2021 року скасувати.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про стягнення моральної шкоди, закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту ухвали 21 квітня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк