ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4901/21 Справа № 176/1104/20 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він є капітаном поліції, заступником начальника сектору кримінальної поліції Жовтоводського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, з 07 листопада 2015 року прийнятий на службу до Національної поліції України. До прийняття на службу в Національну поліцію України проходив службу в органах внутрішніх справ України.

З січня 2020 року обіймає посаду заступника начальника сектору кримінальної поліції Жовтоводського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області.

03 липня 2020 року о 12 год. 52 хв. ОСОБА_2 опублікувала серед необмеженого кола осіб в інтернет-мережі Facebook з позначкою «Доступно всім» наступне: « ОСОБА_1 - капітан поліції, заступник начальника сектору кримінальної поліції Жовтоводського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області (наразі відсторонений від виконання службових обов`язків) та за сумісництвом обертень в погонах. ОСОБА_1 тісно пов язаний з обігом наркотиків на території міста Жовті Води та групою осіб, які таким чи інакшим чином виконували доручення різного характеру та на рахунках яких, не лише організація та контроль збуту різних видів наркотиків, а й низка каліцтв, підпалів автотранспортних засобів та іншого майна, вимагання грошових коштів з приватних підприємців та фізичних осіб, організація ігрових залів тощо… маємо певну кількість епізодів (за наявними у повному обсязі відомостями близько 30), які так чи інакше за сприяння ОСОБА_1 та підлеглих йому працівників, не були доведені до судового розгляду та винні особи не встановлені до цього часу», «інформування та пересування працівників поліції на автомобілі ВАЗ-2106 здійснював оперативний співробіник м. Жовті Води ОСОБА_1 , який раніше працював у відділі боротьби з наркотиками та добре знає замовника…», «погрожував відкриттям кримінального провадження з невідомих їй підстав…», «… побиття в рамках допиту про можливу наявну зброю ( ОСОБА_3 товариш хлопця, який 23.06.2020 року розважаючись гранатою підірвався) проводив безпосередньо заступник начальника СКП капітан поліції Безкровний В.В. разом із підполквником поліції заступником начальника начальником СКП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 », «послав до лікарні своїх довірених співробітників, які погрожуючи ОСОБА_3 фізичною розправою та притягненням його до кримінальної відповідальності, примусили його написати зустрічну заяву та вказати, що він впав сам», «негайно прибули на автомобілях співробітники карного розшуку на чолі з ОСОБА_1 , які перебили бесіду та відразу відвели потерпілого в невідомому напрямку». Таким чином, маємо певну кількість епізодів (за наявними у повному обсязі відомостями близько 30), які так чи інакше, за сприяння ОСОБА_1 та підлеглих йому працівників, не були доведені до судового розгляду та винні особи не встановлені до цього часу».

Опублікована відповідачем інформація є негативною, недостовірною та порушує його особисті немайнові права, ганьбить його честь, гідність і завдає шкоди діловій репутації як працівника поліції. При цьому, вона є доведеною до відома багатьох осіб. До своєї публікації відповідач не надала будь-яких доказів підтвердження достовірності викладеного нею на своїй сторінці в інтернет-мережі Facebook, при цьому свою думку висловила в брутальній, принизливій та непристойній формі.

Вважає, що викладене ОСОБА_2 не є оціночним судженням, а є фактом поширення недостовірної інформації у формі власних фактичних тверджень про нього як працівника поліції, тому просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію капітана поліції ОСОБА_1 інформацію поширену відповідачем 03.07.2020 року в інтернет-мережі Facebook, та протягом 30 днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати інформацію про капітана поліції, заступника начальника сектору кримінальної поліції Жовтоводського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області шляхом оприлюднення в той самий спосіб, в який зазначена інформація була поширена, а саме на своїй сторонці у соціальній інтернет-мережі Facebook, інформацію наступного змісту: «Спростування! ОСОБА_5 інформацію, поширену мною ІНФОРМАЦІЯ_1 на власній сторінці інтернет-мережі Facebook». Крім того, просив стягнути з ОСОБА_2 понесений ним судовий збір.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно з копією послужного списку № М-129186 ОСОБА_1 наказом №14/0 від 29.01.2007 року прийнятий на службу до органів внутрішніх справ України/а.с.27/.

Відповідно до витягу з наказу по особовому складу виданого Головним управлінням Національної поліції 07.11.2015 року №1 о/с ОСОБА_1 , який мав спеціальне звання капітан міліції, заступник начальника сектору Жовтоводського відділення поліції Дніпродзержинського відділу поліції, присвоївши йому спеціальне звання капітан поліції/а.с.28/.

Як вбачається з наданої позивачем роздруківки скріншотів з власної сторінки відповідача інтернет-мережі Facebook, ІНФОРМАЦІЯ_2 о 12 год. 52 хв. ОСОБА_2 на своїй персональній сторінці у соціальній мережі « Facebook» було поширено інформацію наступного змісту: « ОСОБА_1 - капітан поліції, заступник начальника сектору кримінальної поліції Жовтоводського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області (наразі відсторонений від виконання службових обов`язків) та за сумісництвом обертень в погонах. ОСОБА_1 тісно пов`язаний з обігом наркотиків на території міста Жовті Води та групою осіб, які таким чи інакшим чином виконували доручення різного характеру та на рахунках яких, не лише організація та контроль збуту різних видів наркотиків, а й низка каліцтв, підпалів автотранспортних засобів та іншого майна, вимагання грошових коштів з приватних підприємців та фізичних осіб, організація ігрових залів тощо… маємо певну кількість епізодів (за наявними у повному обсязі відомостями близько 30), які так чи інакше за сприяння ОСОБА_1 та підлеглих йому працівників , не були доведені до судового розгляду та винні особи не встановлені до цього часу», «інформування та пересування працівників поліції на автомобілі ВАЗ-2106 здійснював оперативний співробіник м. Жовті Води ОСОБА_1 , який раніше працював у відділі боротьби з наркотиками та добре знає замовника…», «погрожував відкриттям кримінального провадження з невідомих їй підстав…», «… побиття в рамках допиту про можливу наявну зброю ( ОСОБА_3 товариш хлопця, який 23.06.2020 року розважаючись гранатою підірвався) проводив безпосередньо заступник начальника СКП капітан поліції ОСОБА_1 разом із підполквником поліції заступником начальника начальником СКП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 », « послав до лікарні своїх довірених співробітників, які погрожуючи ОСОБА_3 фізичною розправою та притягненням його до кримінальної відповідальності, примусили його написати зустрічну заяву та вказати, що він впав сам», «негайно прибули на автомобілях співробітники карного розшуку на чолі з ОСОБА_1 , які перебили бесіду та відразу відвели потерпілого в невідомому напрямку». Таким чином, маємо певну кількість епізодів (за наявними у повному обсязі відомостями близько 30), які так чи інакше, за сприяння ОСОБА_1 та підлеглих йому працівників, не були доведені до судового розгляду та винні особи не встановлені до цього часу»/а.с.12-26/.

Згідно з копією відповіді Начальника Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 16.07.2020 року №47/12-8944 наявної в інформаційному порталі Національної поліції України звернень гр. ОСОБА_2 чи інших осіб про те, що заступник начальника сектору кримінальної поліції Жовтоводського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області капітан поліції ОСОБА_1 причетний до питань, пов`язаних з обігом наркотиків на території м. Жовті Води, організації та контролю збуту різних видів наркотиків, низки каліцтв, підпалів автотранспортних засобів та іншого майна, вимагання грошових коштів з приватних підприємців та фізичних осіб, організації ігрових залів тощо в Жовтоводському відділі поліції ГУНП в Дніпропетровській області зареєстровано не було. В провадженні слідчого відділення Жовтоводського відділу поліції ГУНП в Дніпрпоетровській області кримінальних проваджень відносно заступника начальника сектору кримінальної поліції Жовтоводського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_1 не має/а.с.120/.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач займав посаду капітана поліції та його особа піддана критиці з боку громадян і засобів масової інформації, а також привертає увагу до своєї особи за результатами діяльності, підлягає ретельному громадському контролю, може зазнавати гострої та сильної громадської критики, межа якої є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, тому дійшов висновку, що у даному випадку в діях відповідача має місце реалізація свого конституційного права на вираження своїх поглядів, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивача, у зв`язку з чим, вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими.

Згідно з частиною першою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Верховний Суд зазначає, що у справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».

Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

Згідно аналізу вказаних рішень ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і в тому числі у своїй позовній заяві, посилається на те, що вищезазначена інформація є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, у зв`язку з чим, просив її спростувати у той самий спосіб, яким вона була поширена.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

У справі, яка є предметом перегляду, суд першої інстанції встановив, що капітан поліції ОСОБА_1 є публічною особою та обіймає публічну посаду заступника начальника сектору кримінальної поліції Жовтоводського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області.

Інформація поширена ОСОБА_2 стосувалася діяльності правоохоронних органів та мала суспільний інтерес, позивач як працівник правоохоронних органів повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.

Суд першої інстанції, проаналізувавши надані позивачем роздруківки скріншотів з власної сторінки відповідача інтернет-мережі Facebook, дійшов правильного висновку, що висловлювання є оціночними судженнями останньої, які ґрунтуються на її особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації, речення не містять стверджувальних висловів щодо особи позивача.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, адже суд звернув увагу на те, що позивач має особливий статус і є публічною особою, тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес.

За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, беручи до уваги те, що позивач є публічною особою, а оспорювана інформація, поширена відповідачем, - допустимою критикою публічної особи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом першої інстанції правильно застосовані, та узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у, зокрема, постанові від 16 серпня 2021 року по справі №200/8432/19, тому колегія суддів не бере до уваги доводи, зазначені скаржником в апеляційній скарзі, щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, як необґрунтовані.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова