ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» серпня 2021 року

м. Харків

справа № 638/9788/20

провадження № 22ц/818/4060/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Колосовської А. Р.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачі Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року в складі судді Рибальченко Л.М.

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_3 про усунення перешкод в розпорядженні майном.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2006 року.

Зазначила, що у червні 2020 року вона дізналася про те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме міститься запис про обтяження № 438316 від 25 березня 2013 року арешт нерухомого майна (все майно) ОСОБА_3 , накладений постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 06 лютого 2013 року, яку винесено в рамках виконавчого провадження № 36901993 державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Якубович В.Ю.

Вказала, що цей запис про обтяження в реєстрі вчинено щодо її квартири, а ОСОБА_3 ніколи власником цієї квартири не був.

Посилалася на листи Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), з яких вбачається, що вона не була стороною виконавчого провадження № 36901993. 16 жовтня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Просила усунути перешкоди у здійсненні нею права розпорядження квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом припинення запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 438316 від 25 березня 2013 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила судове рішення скасувати, а апеляційну скаргу та її позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував того, що Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у відзиві на позов вказав, що зазначення в спірному записі адреси квартири позивачки здійснено з невідомих причин та заперечень проти задоволення позову не висловив. Зазначила, що суд першої інстанції виходив з формального підходу, не зважаючи на реальну наявність порушених прав позивачки, що не можуть бути відновлені жодним іншим шляхом, ніж з застосуванням передбаченої статтею 391 ЦК України можливості.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приписи статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають такого способу захисту цивільних прав як припинення запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2006 року ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с.4-5,6).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 213224513 від 19 червня 2020 року вбачається, що 25 березня 2013 року державним реєстратором Якубович В.Ю. на підставі постанови Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 36901993 від 06 лютого 2013 року винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.7-8).

Із відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 66074 від 18 червня 2020 року вбачається, що за виконавчим провадженням № жовтня 2014 року винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 8 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчої дії (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог стягувача). Також, роз`яснено, що, виходячи із змісту статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» правом зняти арешту за завершеним виконавчим провадженням, по якому наявна заборгованість зі сплати суми боргу на користь стягувача та заборгованість по несплаті виконавчого збору, державний виконавець не наділений (а.с.9-10).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалася на те, що її право як власниці спірної квартири порушено внесеним записом про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки пояснив, що на все майно ОСОБА_3 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Дзержинським відділом Державної виконавчої служби 06 лютого 2013 року накладено арешт. ОСОБА_3 не є власником квартири АДРЕСА_1 . Її власницею є позивачка. Виконавче провадження закінчено. Позивачка не є ані стороною у справі, ані стороною у виконавчому провадженні. При цьому її право власності ніким не оспорюється.

Іншого способу захисту порушеного права позивачки не вбачається.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частинами першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент звернення позивачки до суду).

Відповідно до частин 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Подібний правовий висновок виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження № 14-431цс19).

Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна.

Враховуючи те, що виконавче провадження закінчено, при реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, крім опису предмета обтяження «все майно», помилково зазначено майно, яке належить позивачці, що унеможливлює здійснення позивачкою правомочності розпорядження нерухомим майном, а факт повернення виконавчого документа стягувачу унеможливлює його зняття органом, що його наклав, судова колегія вважає за необхідне задовольнити її позов, виходячи з наведених обставин справи.

Неповно з`ясувавши обставини справи, що мають значення для справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови позивачці в задоволенні позову, що є підставою відповідно до статті 376 ЦПК України для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_3 про усунення перешкод в розпорядженні майном задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права розпорядження квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом припинення запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 438316 від 25 березня 2013 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 02 вересня 2021 року.