У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.04.2021 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Хитрука В.М.

з участю секретаря судового засідання Шарапанівської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 , зацікавлена особа: ОСОБА_2 на рішення державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Вінниці Центрально-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),-

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилається на те, що на виконанні Центрального відділу ДВС м. Вінниці перебуває виконавче провадження №58108116 щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згодом, з досягненням повноліття доньки ОСОБА_4 у 2015 році, він виплачував аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку на утримання доньки ОСОБА_3 та додатково матеріально допомагав їй.

Внаслідок цього, він та його колишня дружина, як стягувач у виконавчому провадженні, домовились про те, що він буде перераховувати їй кошти за аліменти на банківську картку, а тому вона 24.06.2018 року звернулась до державного виконавця з заявою про закінчення виконавчого провадження.

Після цього, він періодично надсилав на картку кошти по аліментах, що підтверджується відповідними чеками, а тому вона претензій до нього не мала, однак, незважаючи на це державний виконавець продовжував нараховувати йому заборгованість по аліментах.

Коли ж він мав намір у вересні 2020 року виїхати за кордон на заробітки, то на митному посту прикордонник повідомив йому про те, що державним виконавцем йому встановлено заборону виїзду за межі України у зв`язку з боргом по аліментах.

При зверненні до виконавчої служби ОСОБА_1 повідомили про те, що 21.01.2019 року відкрито заново виконавче провадження за заявою стягувача. Копію постанови про відкриття виконавчого провадження він не отримував.

Вважає, що державним виконавцем під час прийняття рішення про заборону виїзду за кордон та обмеженні у праві керування транспортними засобами не доведено факт його ухилення від виконання обов`язків, покладених на нього рішенням суду, так як він щомісячно сплачував аліменти шляхом перерахування коштів на банківську картку стягувача, і про існування постанови про відкриття виконавчого провадження нічого не знав.

На даний час державним виконавцем враховано сплачені скаржником кошти в рахунок аліментів, проведено відповідний перерахунок .

На підставі вищевикладеного, скаржник вважає, що оскаржувані ним постанови порушують його права і інтереси є такими, що винесені державним виконавцем протиправно, в супереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а відтак дії державного виконавця підлягають визнанню протиправними, а оскаржувані постанови скасуванню.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Деркач В.Г. підтримали скаргу та просили її задовольнити з підстав викладених у скарзі.

В судове засідання державний виконавець не з`явився і просив розглянути справу без його участі.

Зацікавлена особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась. Про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Барського районного суду від 02.10.2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 10.09.2008 року і до досягнення дітьми повноліття.

Суд зазначає, що судове рішення (постанова, ухвала) - це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов`язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов`язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов`язаної особи та обов`язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов`язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов`язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов`язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини закріплено право людини на доступ до правосуддя.

В силу вимог ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів.

03.10.2008 року Барським районним судом видано виконавчий лист № 2-ц-1063/08 на виконання вказаного рішення суду, на підставі якого державним виконавцем Центрального відділу ДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58108116.

В рамках зазначеного виконавчого провадження, державним виконавцем 24.10.2020 року було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як вирішальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішеннями, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права та обов`язки.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Право на судовий захист входить до переліку прав, що захищаються Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод», за ч.1 ст. 6 якої закріплене право на справедливий суд, а саме визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein V. Germany).

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Статтею 33 Конституції України особі гарантовано свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Суд вважає, що державним виконавцем під час прийняття рішення про заборону йому виїзду за кордон та обмеженні у праві керування транспортними засобами не доведено факт ухилення боржником ОСОБА_1 від виконання обов`язків, покладених на нього рішенням суду щодо сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , так як він щомісячно згідно домовленості з стягувачем сплачував аліменти шляхом перерахування коштів на її банківську картку і про існування постанови про відкриття виконавчого провадження йому не було відомо.

Оскаржувані постанови суд вважає передчасними, оскільки державним виконавцем не були враховані суми аліментів, які ОСОБА_1 перераховував на банківську картку стягувача включно до 24.10.2019 року, тобто до дати, коли були накладені обмеження.

Суд вважає, що будь які докази того, що ОСОБА_1 ухилявся від виконання зобов`язань, покладених на нього у виконавчому провадженні, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні, і про те, що 21.01.2019 року відкрито заново виконавче провадження за заявою стягувача, йому не було відомо. Копію постанови про відкриття виконавчого провадження він не отримував. Її отримала лише стягувач, про що свідчить її підпис на постанові від 27.01.2020 року.

Як передбачено п. а. ч.1 та 2 ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду десятиденний строк з дня, коли особа дізналася про порушення її прав або свобод.

Порушений з поважних причин на подання скарг строк може бути поновлений судом.

Згідно з ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Перевіривши доводи скаржника, суд вважає, що ОСОБА_1 з поважних причин пропустив строк на оскарження постанов, оскільки про їх наявність він дізнався на кордоні у вересні 2020 та отримав їх копії 28.09.2020.

Таким чином, суд вважає за можливе поновити скаржнику ОСОБА_1 строк на оскарження постанов державного виконавця від 24.10.2019 року.

Таким чином, з`ясувавши обставини по справі, суд прийшов до висновку, що постанови державного виконавця від 24.10.2019 р. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та у праві керування транспортними засобами є протиправними і підлягають скасуванню.

На підставі викладено, керуючись ст. 447-451 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області від 24.10.2019 про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні ВП № 58108116.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві керування транспортними засобами, від 24.10.2019 року у ВП № 58108116.

Виконання ухвали щодо скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доручити Державній прикордонній службі України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду через Барський районний суд Вінницької області протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Учасник справи, якому повного тексту ухвали суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту ухвали суду.

Суддя:

Повний текст ухвали суду складено 22.04.2021