Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1999/20 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О.
Категорія 44 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури,

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області, ухвалене 01 лютого 2021 року суддею Кириленком О.О. у м. Радомишлі, повний текст рішення складено 01 лютого 2021 року,

у справі №289/1999/20 за позовом виконувача обов`язків керівника Коростишівської місцевої прокуратури старшого радника юстиції Гордієнка Сергія Васильовича в інтересах держави в особі Радомишльської міської ради до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дочірнього підприємства «Радомишльський лісгосп АПК», про відшкодування шкоди, завданої державі внаслідок порушення вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року виконувач обов`язків керівника Коростишівської місцевої прокуратури старший радник юстиції Гордієнко С.В. (далі Прокурор) в інтересах держави в особі Радомишльської міської ради звернувся із зазначеним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Дочірнього підприємства «Радомишльський лісгосп АПК» (далі ДП «Радомишльський лісгосп АПК») шкоду, завдану незаконною порубкою дерев, в сумі 30232,46 грн, перерахувавши їх на спеціальний рахунок - р/р № НОМЕР_1 , МФО 899998, (грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської діяльності та іншої діяльності).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 14.07.2020 у справі №289/2173/19 за ч. 1 ст. 246 КК України, який 14.08.2020 набрав законної сили, встановлено, що 21.11.2019 ОСОБА_1 з метою заготівлі деревини для виготовлення меблів, близько 15 год. 00 хв., усвідомлюючи протиправний характер вчинюваних дій, на автомобілі УАЗ-451, державний номерний знак НОМЕР_2 , приїхав у 27 квартал 52 лісового масиву Вишевицького лісництва ДП «Радомишльський лісгосп АПК», що розташований поблизу м.Радомишль Житомирської області, де всупереч установленого законом порядку, не маючи дозвільних документів на проведення рубки, з корисливих мотивів, умисно, за допомогою бензопили марки «Goodluck GL4500E», зрізав три дерева вільхи, чим заподіяв ДП «Радомишльський лісгосп АПК» істотну шкоду на вказану суму, яку в добровільному порядку не відшкодовано.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову Прокурора.

Додатковим рішенням цього суду від 08 лютого 2021 року відмовлено у стягненні з відповідача ОСОБА_1 на користь ДП «Радомишльський лісгосп АПК» 10000 грн витрат на оплату професійної правничої допомоги (а.с. 20 справи за заявою ДП «Радомишльський лісгосп АПК» про ухвалення додаткового рішення).

В апеляційній скарзі заступник керівника Житомирської обласної прокуратури, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2021 року, ухвалити нове, яким задовольнити позов Прокурора.

На його думку, суд першої інстанції неправильно визначив зміст спірних правовідносин. Звертаючись до суду з позовом, Прокурором обґрунтовано, що вироком суду відповідача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.246 КК України та підтверджено факт заподіяння останнім шкоди навколишньому природньому середовищу на суму 30232,46 грн. Здійснення незаконної рубки мало місце на території Радомишльської міської ради, тому збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності до вимог чинного законодавства підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища міської ради, на території якої вчинено правопорушення, на єдиний розподільчий казначейський рахунок відповідної місцевої ради. Тому, вважає безпідставними посилання суду на ненадання прокурором доказів на підтвердження заподіяння Радомишльській міській раді шкоди та відсутності представництва інтересів держави в особі даного органу місцевого самоврядування. Також вказав, що прокурором у відповідності до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтовано підстави представництва інтересів держави в особі вказаної Радомишльської міської ради, якою не вживались заходи по відшкодуванню заподіяної шкоди, що свідчить про бездіяльність останньої.

Крім того, вказав, що у прохальній частині позовної заяви було допущено технічну описку при визначенні особи, на користь якої має бути стягнута шкода. Проте, у зв`язку із розглядом справи за правилами спрощеного позовного провадження була відсутня можливість виправити таку описку. Тому, просив суд апеляційної інстанції вважати правильним найменування особи на користь якої стягується шкода, у п.2 прохальної частини позовної заяви - «Радомишльська міська рада ()», замість - «ДП «Радомишльський лісгосп АПК» (). Зауважив, що під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, суд не залишив позовну заяву без руху для виправлення цих недоліків. При цьому, зазначений у прохальній частині позову розрахунковий рахунок належить саме позивачу - Радомишльській міській раді, а не третій особі, що також не враховано судом.

У доводах апеляційної скарги Прокурор послався на порушення судом ст. 19 Конституції України, ст. ст. 29, 69-1 БК України, ст.ст.56, 89, 263 ЦПК України, ст.107 ЛК України, ст. ст. 47, 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ДП «Радомишльський лісгосп АПК» Єлісєєв В.А. просив задовольнити апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позову, судові витрати покласти на відповідача. Вказав, що цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди. Схожий за змістом правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі № 917/19/18. На його думку, у діях Відповідача вбачається наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування відповідальності у вигляді відшкодування шкоди: 1) протиправність поведінки відповідача, яка полягає у порушенні правових норм: ст. 10 Закону України «Про рослинний світ», ст. 69 Лісового кодексу України; 2) наслідком діяльності відповідача, що пов`язана з самовільним знесенням дерев, закон визначає спричинення шкоди; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав, а шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Відповідач здійснив самовільне знесення дерев в порушення статті 69 Лісового кодексу України, ст.10 Закону України «Про рослинний світ», без відповідного на те дозволу, спричинивши державі шкоду (причинно-наслідковий зв`язок); 4) вина, яка полягає у самовільному знесенні дерев.

Послався на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 13.06.2018 у справі №687/379/17, від 31.10.2018 у справі №911/360/17, від 12.06.2019 у справі №355/1141/16-ц.

Вважає, що Радомишльська міська рада неналежним чином здійснювала свої повноваження, які полягали у неподанні позову до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої з його вини. При цьому прокурор не є альтернативним суб`єктом звернення до суду і не замінює належного суб`єкта владних повноважень, який не може або не бажає захищати інтереси держави. Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладених у постановах від 20 вересня 2018 по справі № 924/1237/17, від 24 жовтня 2018 року по справі №304/1196/16-ц.

Крім того, вказав, що Радомишльська міська рада проти подання прокурором позову в її інтересах не заперечувала, не висловлювала ініціативи щодо звернення до суду з власним позовом на захист інтересів територіальної громади. Звернув увагу суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 листопада 2019 року ОСОБА_1 з метою заготівлі деревини для виготовлення меблів, близько 15 год. 00 хв., усвідомлюючи протиправний характер вчинюваних дій, на автомобілі УАЗ-451, державний номерний знак НОМЕР_2 , приїхав у 27 квартал 52 лісового масиву Вишевицького лісництва ДП «Радомишльський лісгосп АПК», що розташований поблизу м. Радомишль Житомирської області, де всупереч установленого законом порядку, не маючи дозвільних документів на проведення рубки, з корисливих мотивів, умисно, за допомогою бензопили марки «Goodluck GL4500E», зрізав три дерева вільхи, чим заподіяв ДП «Радомишльський лісгосп АПК» істотну шкоду на загальну суму 30232,46 грн.

Вищезазначені обставини встановлені вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 14.07.2020 у справі №289/2173/19, яким відповідача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України (а.с. 10-13).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з відсутності повноважень у Радомишльської міської ради діяти в інтересах третьої особи у справі - ДП «Радомишльський лісгосп АПК» щодо стягнення шкоди на користь останнього, а тому відмовив прокурору, який подав позов в інтересах Радомильської міської ради.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За змістом ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що суд першої інстанції розглянув справу у межах заявлених позовних вимог, згідно яких прокурор просив стягнути матеріальну шкоду саме на користь третьої особи у справі - ДП «Радомишльський лісгосп АПК». При цьому, прокурор, будучи повідомленим про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні не був позбавлений можливості подати заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та уточнити позовні вимоги.

За таких обставин висновок суду про відмову у задоволенні позову прокурора в межах заявлених ним позовних вимог є правильним.

Зазначене не перешкоджає прокурору звернутися до суду з даним позовом, правильно визначивши вимоги позову в частині особи, на користь якої він просить стягнути майнову шкоду.

Слід також зазначити, що посилання суду на ту обставину, що вироком суду встановлений факт заподіяння шкоди саме ДП «Радомишльський лісгосп АПК», у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що шкода заподіяна Радомишльській міській раді, є помилковими, з огляду на те, що за змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України таке судове рішення є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вирок суду є преюдиційним лише щодо вказаних обставин, а не щодо того, кому завдано шкоди.

Відповідно до ст.13 Конституції України, ст.324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси (ст.142 Конституції України, ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно із п.ї ст.15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Статтею 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено утворення місцевих фондів охорони навколишнього природного середовища у складі відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок, зокрема частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності згідно з чинним законодавством.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Пунктом 4 частини першої статті 69-1 Бюджетного кодексу України (у редакції на час спірних правовідносин) встановлено, що до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.

Таким чином, шкода, заподіяна порушенням природоохоронного законодавства, відшкодовується шляхом перерахування коштів на єдиний розподільчий казначейський рахунок відповідної місцевої ради, на адміністративній території якої скоєно правопорушення, на користь зведеного бюджету, із якого місцевим органом Державної казначейської служби України в подальшому розподіляються конкретні суми коштів до Державного, обласного та місцевого бюджетів у вказаному вище співвідношенні.

Матеріали справи не містять доказів, що порубка дерев відбулася саме на території Радомишльської міської ради. Вирок суду містить посилання, на те, що така подія відбулася поблизу м. Радомишль на території лісового масиву Вишевицького лісництва ДП «Радомишльський лісгосп АПК». Разом з тим, матеріали справи свідчать, що ДП «Радомишльський лісгосп АПК», відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №073835 від 15.02.2007, постійно користується земельною ділянкою, розташованою на території Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області (а.с. 17).

Тому, висновок суду про відмову у задоволенні позову є правильним, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 23 квітня 2021 року.