№ 2-231/11
провадження 6 /175/148/21
УХВАЛА

03 вересня 2021 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області

в складі: головуючого

судді Васюченка О.Г.

за участі секретаря Кульпіна Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Слобожанське подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича про звернення стягнення на нерухоме майно, божника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку,

ВСТАНОВИВ:

ПВВО Дніпропетровської області Селезньов М.О. 03 вересня 2021 року звернувся до суду з поданням про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: на земельну ділянку площею 1200 кв.м., що розташована: АДРЕСА_1 (кадастровий номер::02:001:0131), що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.07.2008 року, зареєстровано в реєстрі №1595, з метою виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15.03.2013 року.

В обґрунтуванні подання вказав, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу виконавче провадження № 66036868 з примусового виконання виконавчого листа № 2-231/11 про звернення стягнення на предмет іпотеки на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення І типу № 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» за договором про Іпотечний кредит від 10 липня 2008 року укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Правобережне відділення № 6719, а саме на нерухоме майно: домоволодіння, яке складається з літ. А - будинок загальною площею - 64.7 кв.м., житловою площею - 36.7 кв.м.; Б - літня кухня; В вбиральня; Г - сарай; Д - літній душ; Ж - гараж; 3 - сарай; Л - літній душ; к - колодязь; № 2-4 огорожа, що розташовано на земельній ділянці площею 1 200 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 , для погашення кредитної заборгованості за договором про Іпотечний кредит № 869/1 від 10 липня 2008 року, розмір якої станом на 28.01.2013 року становить 1 880 610 грн. 69 коп..

На підставі заяви про відкриття виконавчого провадження та виконавчого документу винесено постанови про відкриття виконавчого провадження в порядку ст. 3,4,24,25,26,27 Закону України «Про виконавче провадження».

Постанови про відкриття, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон) направлено на адреси боржника рекомендованим листом, накладено арешти на майно та кошти та направлено запити до реєструючих органів з метою виявлення майна.

Враховуючи, що виконавець позбавлений можливості звернути стягнення не нерухоме майно, у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності за боржником, який в добровільному порядку рішення не виконує, виконавець просить задовольнити подання.

Відповідно до ч. 11 ст. 440 ЦПК України суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Приватний виконавець у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомили. На підставі ч. 11 ст. 440 ЦПК України суд вважає можливим розглядати питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку за його відсутності.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що заявник в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2013 року про зверннення стягнення на предмет іпотеки на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення І типу № 10003/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» за договором про Іпотечний кредит від 10 липня 2008 року укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Правобережне відділення № 6719, а саме на нерухоме майно: домоволодіння, яке складається з літ. А - будинок загальною площею - 64.7 кв.м., житловою площею - 36.7 кв.м.; Б - літня кухня; В вбиральня; Г - сарай; Д - літній душ; Ж - гараж; 3 - сарай; Л - літній душ; к - колодязь; #2-4 огорожа, що розташовано на земельній ділянці площею 1 200 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 , для погашення кредитної заборгованості за договором про Іпотечний кредит № 869/1 від 10 липня 2008 року, розмір якої станом на 28.01.2013 року становить 1 880 610 грн. 69 коп., що складається з строкової заборгованості за кредитом у розмірі 741 346 грн. 88 коп., простроченої заборгованості у розмірі 21 900 грн. 71 коп., всього нарахованих та не отриманих відсотків у розмірі 705 190 грн. 93 коп., пені за порушення строків платежів у розмірі 291 384 грн. 16 коп., неустойки за невиконання зобов`язань п.3.3.9 у розмірі 45 168 грн. 05 коп., неустойки за ненадання документів у розмірі 383 грн. 93 коп., штрафу згідно п.7.2 договору про Іпотечний кредит 10% у розмірі 69 936 грн. 03 коп., витрат пов`язаних із вчиненням виконавчого напису у розмірі 2 200 грн., оцінки арештованого майна у розмірі 1800 грн., оцінки арештованого майна у розмірі 1300 грн.»..

Зазначене рішення суду у встановленому законом порядку та за заявою стягувача по справі судом видано виконавчий лист по справі, а стягувачем його пред`явлено до примусового виконання.

Приватним виконавцем відкрито виконавче провадження та проводяться виконавчі дії.

Судом встановлено, відсутність у справі будь-яких належних та допустимих в підтвердження вчинення приватним виконавцем всіх передбачених законом заходів щодо виконання виконавчого напису, і такі заходи виявилися безрезультатними.

Матеріали справи не містять відомостей про належне вручення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, постанов про боржника та викликів державного виконавця.

Порядок звернення стягнення на майно боржника передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

За змістом п. 1 ч. 2ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У відповідності до ч. 6, 7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Відповідно до ч. 1ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Крім того, відповідно до ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак, суду не надано інформації, чи існує рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також чи подавались до суду відповідні позови, чи відбувалось позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, а також не долучено до матеріалів подання доказів про оцінки нерухомого майна, на яке просить звернути стягнення.

Частиною 10 статті 440 ЦПК України встановлено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Потрібно звернути увагу на те, що окрім надання відповідних документів виконавцю обов`язково потрібно довести факт того, що у боржника недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача. Це обумовлено тим, що Законом України Про виконавче провадження передбачено черговість звернення стягнення на майно боржника, відповідно до якої стягнення на нерухоме майно звертається у останню чергу.

В даному разі державний виконавець при подачі вказаного подання лише подав на підтвердження зазначених обставин в змісті подання, копію постанови про відкриття виконавчого провадження,

Звернувшись до суду із даною заявою виконавець не зазначає способу, яким чином суду слід вирішити питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано, обмежившись загальною фразою «вирішити питання», що свідчить про необґрунтованість вказаної заяви.

За змістом статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Застосування судом положень ч. 10 ст. 440 ЦПК України та ст. 50 Закону України Про виконавче провадження є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року (справа №2-592/09, провадження №61-8383св18) та постанові від 23 січня 2019 року (справа №522/6400/15-ц, провадження №61-19786св18).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року (справа №462/518/18, провадження 61-13422св19) зазначив, що виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що подання не обґрунтоване та таке, що не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника по справі на задоволенні зазначеного подання, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджені.

За таких обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість вказаного подання про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, оскільки воно не підтверджене, безпідставне і не ґрунтується на вимогах закону, передбачених законом підстав для його задоволення немає, а тому вважає за необхідне відмовити у його задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 4, 12,13, 55, 76,77, 81, 84, 89, 258, 259, 260, 261, 353, 442, 443, п. 17.4 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича про звернення стягнення на нерухоме майно, божника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку відмовити.

Ухвала набрала законної сили 03 вересня 2021 року.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя О.Г. Васюченко