Провадження № 2/243/191/2021
Справа № 243/8345/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Ільяшевич О. В.,

за участю секретаря

судового засідання Хміль О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Слов`янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, м.Слов`янськ, Донецької області) за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , за участю органу опіки та піклування Миколаївської міської ради, органу опіки та піклування Слов`янської міської ради залучених в порядку ст. 56 ЦПК України, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачка разом із своєю дитиною є родичами позивачки та зареєстровані в її квартирі. З вересня 2015 року відповідачка із дитиною не мешкають за вказаною адресою.З моменту добровільної зміни відповідачкою із дитиною свого місця проживання та до цього часу позивачка зверталася до відповідачки з вимогою знятися з реєстраційного обліку у її квартирі так-як йому доводиться багато сплачувати комунальні послуги і вона не може оформити субсидію. Однак до теперішнього часу відповідачка з реєстрації не знялася та свою дитину також з реєстрації не зняла. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачка разом із дитиною не проживають у вказаному житловому приміщенні, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляють, а реєстрація зазначених осіб в квартирі яка належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власника майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_2 , яка діє на підставі ордеру про надання правничої допомоги ДН № 114058 від 30 червня 2020 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, рішення Ради адвокатів Донецької області № 1354 від 02 квітня 2002 року, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити.

Представник органу опіки та піклування Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, надав на виконання обов`язку, визначеного СК України, висновок щодо вирішення спору.

Представник органу опіки та піклування Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Відповідачка ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі. В своїй заяві вказала на те, що вона проживає разом із своєю дитиною за адресою: АДРЕСА_2 . Не заперечує проти позовних вимоги позивачки та просить їх задовольнити.

В ході розгляду справи судом було розв`язані заяви та клопотання сторін та прийняті процесуальні рішення.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження, залучено орган опіки та піклування Слов`янської міської ради, а також орган опіки та піклування Миколаївської міської ради та запропоновано подати суду висновки щодо вирішення вказаного спору, витребувано з КП «БТІ» м. Слов`янська відомості щодо правовстановлюючих документів про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та вирішено сформувати електронний запит до реєстру прав на нерухоме майно. Судом задоволено клопотання про зменшення сплати судового збору.

Ухвалою суду від 10 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази.

Як встановлено у судовому засіданні, позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 липня 2012 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепою В. Р. та зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно № 1-2608, належить квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати розміром житлової площі 16,4 кв. м., загальною площею 30,2 кв. м. Вказане свідоцтво про право на спадщину зареєстроване в Спадковому реєстрі за № 30996102.

Згідно із Витягом про державну реєстрацію прав, КП «БТІ» м. Слов`янськ, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ..

Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про реєстрацію права власності на житло відсутні.

Згідно із довідкою ТОВ «Синегрія - БТ» № 1207 від 17 вересня 2020 року за адресою : АДРЕСА_3 , зареєстровані, як члени сім`ї ОСОБА_1 її дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані з 01 серпня 2015 року.

Відповідно до акту № 192 складеного керівником комітету «Залізничний №1», за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З вересня 2015 року вони у вказаній квартирі не мешкають, про що свідчать сусіди: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 27 жовтня 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила своє прізвище на « ОСОБА_5 ».

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №22-15/2-350 від 10 січня 2019 року, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

У висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради № 9704 від 04 березня 2021року, зокрема зазначено, що ОСОБА_3 перебуває в шлюбі з ОСОБА_8 .. ОСОБА_3 разом із своєю дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_8 проживають за адресою: АДРЕСА_4 . Батько малолітньої ОСОБА_4 участі у вихованні дитини не приймає. ОСОБА_8 не заперечує проти реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_4 , оскільки вони проживають однією сім`єю., він підтримує з дитиною дружні стосунки, опікується нею, виховує як власну дитину. З огляду на викладене орган опіки та піклування Миколаївської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_3 ..

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачка ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 , позов ОСОБА_1 визнала у повному обсязі, про що надала письмову заяву до суду.

Так в судовому засіданні достовірно встановлено, що 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 належать на праві власності позивачці, а відповідачка із дитиною вселилася до цього житла, як родичка позивачки та не є власниками спірної квартири.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 , та її дитина, як члени сім`ї позивача не проживають в квартирі, яка належить позивачці на праві власності, з вересня 2015 року, тобто понад один рік, без поважних причин, договірні відносини між позивачкою та відповідачкою щодо залишення за ними права користування квартирою у випадку їх відсутності понад встановлений законом час - відсутні, а їх реєстрація створює перешкоди в реалізації позивача своїх прав як власниці майна.

З огляду на викладене, зважаючи на норми чинного законодавства, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачці ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 липня 2012 року.

Вирішуючи питання про визнання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітній ОСОБА_4 , 2009 року народження, має повних 12 років, є родичкою позивачки, та рідною донькою відповідачки ОСОБА_3 ..

Судом встановлено, що дитина ОСОБА_4 , 2009 року народження, залишила місце проживання разом із своєю матір`ю у 2015 році, та переїхала за місцем проживання: АДРЕСА_2 , позивачка не є опікуном дитини.

У зв`язку із вказаними встановленими обставинами та відповідними ним нормами чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що оскільки мати малолітньої ОСОБА_4 , 2009 року народження, втратила право користування житловим приміщенням 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 , то малолітня ОСОБА_4 , 2009 року народження, також втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини.

Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо можливості визнання дитини, такою, що втратила право користування житлом, оскільки в даному випадку, дитина виїхала разом із матір`ю, має постійне місце проживання, чоловік ОСОБА_3 - є її законним представником, отже самостійно визначає місце проживання дитини, а позивачка не є опікуном дитини, і в даному конкретному випадку має лише віддалений родинний зв`язок.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання малолітньої ОСОБА_4 , 2009 року народження, такою що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , також підлягають задоволенню.

Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого.

За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., які понесені позивачкою.

На підставі наведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 319, 321, 391 ЦК України, ч. 4 ст. 9 ЖК України, ст. ст. 4, 12, 14, 81, 82, 89, ч. 4 ст. 223, 259, 263 - 265, 273, 280, 281 ЦПК України Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Сторони по справі:

Позивачка:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване у встановленому законом місце проживання: АДРЕСА_5 .

Представник позивача:

ОСОБА_2 , яка діє на підставі ордеру про надання правничої допомоги ДН № 114058 від 30 червня 2020 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, рішення Ради адвокатів Донецької області № 1354 від 02 квітня 2002 року, місце знаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, бульвар Пушкіна, 3.

Відповідачка:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , яка діє в своїх інтересах та і інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 2.

Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради: 84180, Донецька область, м. Миколаївка, вул. 50-річчя Слов`янської ТЄС, 29.

Повний текст рішення суду складений 22 квітня 2021 року.

Головуючий - суддя: О. В. Ільяшевич