Провадження № 22-ц/812/580/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 квітня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/6134/16

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

учасники справи: представник апелянта ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3 , поданою її представником ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 11 серпня 2020 року під головуванням судді Кузьменко В.В., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня,

за позовом

Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулась через свого представника з позовом до ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання.

Позивачка зазначала, що 01 червня 2004 року між нею та ОСОБА_6 був укладений договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом. Згідно умов договору ОСОБА_5 передала ОСОБА_6 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 , у свою чергу, зобов`язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_5 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігши в її безкоштовному довічному користуванні зазначену квартиру. При цьому вартість матеріального забезпечення була визначена сторонами в розмірі 50 грн щомісячно.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 не виконувала умови договору довічного утримання, позивачка просила суд його розірвати.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року позов задоволено. Постановлено розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Визнати за ОСОБА_5 право власності на житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Зняти заборону на відчуження, накладену згідно договору довічного утримання. Крім того, суд розподілив судові витрати.

21 січня 2020 року ОСОБА_4 , який є правонаступником відповідачки ОСОБА_6 , через свого представника ОСОБА_2 , подав заяву про перегляд заочного рішення від 05 травня 2017 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2020 року заяву ОСОБА_4 , який є правонаступником відповідачки ОСОБА_6 , про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року скасовано. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 серпня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання закрито, на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вже є таке, що набрало законної сили рішення суду у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В апеляційній скарзі представник апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила ухвалу суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при постановленні ухвали про закриття провадження суд не врахував, що дійсно має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет але зовсім з інших підстав. Підстави позову, розглянутого у справі № 2-175/11 (апеляційне провадження № 22ц-1713/2011) це фактичні обставини, що мали місце в 2011 році та полягали у тому що між сторонами договору погіршились взаємовідносини, а також позивачка ОСОБА_5 виїхала до іншого місця проживання, чим фактично відмовилась в односторонньому порядку від виконання договору довічного утримання.

Підставами позову, що розглядається у справі №487/6134/16 (по якій оскаржується ухвала суду) є фактичні обставини, що виникли та існували через п`ять років після ухвалення попереднього рішення, а саме невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по довічному утриманню позивачки, не надання її забезпечення харчуванням, одягом, ліками, що і стало підставою для розірвання договору довічного утримання. Закриття провадження у справі фактично позбавило ОСОБА_3 довести законність набуття права власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між нею та ОСОБА_5 27 липня 2017 року.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_4 , через свого представника, подав відзив, в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Як видно зі свідоцтва про смерть від 25 вересня 2018 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 139).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року до участі в справі як процесуального правонаступника позивачки ОСОБА_5 залучено Куцурубську сільську раду об`єднаної територіальної громади.

Як видно зі свідоцтва про смерть від 3 липня 2018 року, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.140).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року до участі в справі як процесуального правонаступника відповідачки ОСОБА_6 залучений її син ОСОБА_4

Куцурубська сільська рада об`єднаної територіальної громади подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому підтримала вказану апеляційну скаргу щодо скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала районного суду не відповідає.

Встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2011 року по справі № 2-175/11, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 серпня 2011 року, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання від 01 червня 2004 року та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , залишено без задоволення.

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з наявності рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2011 року, що набрало законної сили, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 , ухваленого з приводу спору між тими самими особами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Такий висновок є помилковим.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. Нетотожність одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованої особи за захистом порушеного права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, що переглядається, та у справі № 2-175/11 спір виник між тими самими сторонами: позивачка ОСОБА_5 , відповідачка ОСОБА_6 .

Тотожним є і предмет спору розірвання договору довічного утримання від 1 червня 2004 року, за яким ОСОБА_5 передала ОСОБА_6 належну її на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 , у свою чергу, зобов`язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_5 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігши в її безкоштовному довічному користуванні зазначену квартиру.

Водночас підстави позову у цій справі та у справі № 2-175/11 не є повністю тотожними.

Позовні вимоги у справі № 2-175/11 були обґрунтовані невиконанням відповідачем вказаного договору в період до 2010 року.

Пред`являючи новий позов, позивачка як на підставу позову посилалась на фактичні обставини, що виникли та існували через п`ять років після ухвалення попереднього рішення, а саме невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по довічному утриманню позивачки, не надання її забезпечення харчуванням, одягом, ліками, що і стало підставою для розірвання договору довічного утримання.

Таким чином, позовні вимоги у даній справі не є тотожними з тими, щодо яких ухвалено рішення Заводським районним судом м. Миколаєва від 24 березня 2011 року у цивільній справі №2-175/2011, оскільки позов пред`явлено з інших підстав, а саме у зв`язку з невиконанням ОСОБА_6 умов спірного договору в період після 2011 року.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Водночас ЄСПЛ констатує, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою за умови, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

В ухвалі ЄСПЛ від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягти.

У цій справі заявниця, пред`являючи новий позов, надала нову інформацію та факти, які за змістом є протилежними від тих, що були встановлені під час розгляду попередньої справи. Відповідно заява по суті не є такою ж, як попередня заява.

Отже, з огляду на викладене, підстави позову у цій справі та у справі № 2-175/11 не є повністю тотожними, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі, оскільки спір має бути вирішений по суті.

З огляду на те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, є підстави для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції на підставі пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , поданою її представником ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 серпня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді Т.Б. Кушнірова Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 27 квітня 2021 року.