Дата документу 21.04.2021 Справа № 317/2838/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/2838/19 Головуючий у 1 інстанції Нікітін В.В.
Провадження № 22-ц/807/763/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Нікопольської міської ради на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати за землю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року Нікопольська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати за землю.

В обґрунтування позову зазначено, що 26.06.2015 рішенням Нікопольської міської ради № 38-63/УІ ОСОБА_1 було поновлено договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 4837 кв.м, кадастровий номер: :03:002:0024, на новий строк 5 років, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код цільового призначення згідно КВЦПЗ 03.07).

23.11.2015 між Нікопольською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 4837 кв.м, кадастровий номер: :03:002:0024, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстровано в Нікопольському міськрайонному управлінні юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено запис у Державному реєстрі речових прав 08.12.2015, № запису 12478749).

На зазначену земельну ділянку встановлено орендну плату у розмірі 3% від діючої нормативної грошової оцінки земель з врахуванням щорічного коефіцієнту індексації.

Згідно інформації, наданої відділом доходів фінансового управління Нікопольської міської ради, ОСОБА_1 станом на 15.08.2019 сплачено податку орендна плата за землю з фізичних осіб всього 44762,31 грн.

ОСОБА_1 відповідно до умов договору (п.п.9-11) за період січень серпень 2019 року всього повинен сплатити за оренду вищевказаної земельної ділянки 146398,56 грн. Отже, заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем по орендній платі за земельну ділянку станом на дату подачі позову складає 101636,25 грн. за січень серпень 2019 року.

До теперішнього часу відповідачем жодних дій щодо сплати заборгованості по орендній платі за земельну ділянку відповідач не вчинив.

Просило суд стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла з орендної плати за землю в сумі 101636,25 грн. за період з січня по серпень 2019 року за Договором оренди землі від 23.11.2015.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Нікопольська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вирішити питання судових витрат.

Від Нікопольської міської ради надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю на розгляд до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позовних вимог Нікопольської міської ради є стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з орендної плати за землю в розмірі 101 636,25 грн. за період з 01.01.2019 року по 31.08.2019 за Договором оренди від 23.11.2015, державна реєстрація 08.12.2015 № 12478749, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:002:0024).

Договір оренди зареєстровано в Нікопольському міськрайонному управлінні юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено запис у Державному реєстрі речових прав 08.12.2015, номер запису 12478749.

В ході апеляційного розгляду позивач заявив про порушення правил виключної підсудності, просив суд рішення суду скасувати та направити за виключною підсудністю.

Надав пояснення, що його зауваження з цього приводу судом першої інстанції залишено поза увагою.

Відповідно до п.5. ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Відповідно до вимог ч.1 ст.378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

При відкритті провадження по даній справі та розглядаючи даний спір, місцевий суд не звернув увагу на порушення правил територіальної підсудності.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (ч.1 ст.8 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі та постановлення оскаржуваного рішення).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Так, підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26-30 ЦПК України).

Відповідно до ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Положеннями ч.1 ст. 30 ЦПК України визначено, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (ч.1 ст. 30 ЦПК України).

Відповідно до ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; тощо.

Такий висновок викладено в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

16 лютого 2021 року Великою Палатою Верховного Суду України прийнято постанову у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

У вказаній постанові зазначено про те, що ч.3 ст. 30 ГПК України вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини, що відповідає змісту ч.1 ст. 30 ЦПК України.

За правилами чинного ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Відповідна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої статті 30 ГПК України.

Норма ч.3 ст. 30 ГПК України відповідає змісту ч.1 ст. 30 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду зроблений в постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20) та те, що спірна земельна ділянка знаходиться у м. Нікополі, а отже у відповідності до ч.1 ст. 30 ЦПК України позов, що виник із приводу нерухомого майна (внесення орендарем орендної плати за землю), має розглядатися за місцезнаходженням земельної ділянки, тобто місцевим судом м. Нікополя.

Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухваленого судом першої інстанції рішення, у зв`язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) та направлення справи на розгляд за підсудністю до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Оскільки справа направляється на розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст.368, 374, 378, 381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Нікопольської міської ради задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року у цій справі скасувати, справу направити до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за підсудністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: