Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Нікандрової С.О., секретар судового засідання Дудка Н.В., за участю представника позивача адвоката Олексюк М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про захист порушеного права кредитора шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року, -

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

В липні 2019 року АТ «Райфайзен Банк Аваль» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про захист порушеного права кредитора шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року. В обґрунтування своїм позовних вимог зазначило, що 26 лютого 2007 року між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль», назву якого змінено на акціонерне товариства «Райфайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014/17-04/3435-20, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 40 000 доларів США строком до 26.02.2027 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,25 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п.3.2. Кредитного договору, шляхом перерахування у безготівковій формі кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника.

Таким чином, банк виконав свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором, надавши останньому кредит в сумі, строки та на умовах, передбачених цим договором.

23 квітня 2009 року між банком і Позичальником було укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої з метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника сторони дійшли згоди врегулювати виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором, у зв`язку з чим Графік погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором було складено у новій редакції в Додатках №1 та №2.

Отже, з укладенням Кредитного договору, у позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено Договір поруки №014/17-04/3435-20-1, відповідно до умов якого, у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення сум кредиту, нарахованих відсотків на користування кредитом та штрафних санкцій. (п. 2.1. Договору поруки).

П.3.1. Договору поруки сторони договору встановили, що у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної заяви.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов Кредитного договору, несплатою

періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, на адресу позичальника і поручителя було направлено вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором за №114/5-165620 від 02.10.2019 року та №114/5-165621 від 02.10.2019 року, які не були виконані.

У своїх позовних вимогах АТ «Райффайзен Банк Аваль» просить стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року донараховані відсотки за період з 06 липня 2011 року по 03 вересня 2019 року, що становить 28 991 доларів США 96 центів, а також стягнути з відповідачів на користь АТ «Райффайзен банк Аваль» судовий збір в сумі 4 14 085 грн. 54 коп.

В судовому засіданні представник позивача АТ «Райффайзен банк Аваль» - адвокат Олексюк М.М. підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, подала відзив на позовну заяву (а.с.71-78), у якому просила розглянути справу без її участі та відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 31.01.2013 року задоволено позов ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно, та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року в розмірі 363 397 грн. 71 коп., яка станом на 05 липня 2011 року становила вказану суму та складається з: 320 301 грн. 47 коп. заборгованості по тілу кредиту; 18 893 грн. 16 коп. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом; 1913 грн. 16 коп. пені за несвоєчасну сплату планового платежу по тілу кредиту; 22 289 грн. 12 коп. пені за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту - звернуто стягнення на предмет іпотечного договору від 27 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Скориченко А.В., зареєстрованим в реєстрі за №515, - житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці Василівської міської ради Запорізької області площею 0,10 га, який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на ці види майна та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки задовольнити вимоги позивача за кредитним договором в розмірі 363 397 грн. 71 коп. У зв`язку з невиконанням зобов`язань по Кредитному договору №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року АТ «Райфайзен Банк Аваль» направило вимоги позичальнику і поручителю від 14 липня 2011 року про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. Пред`явлення вимог 14 липня 2011 року кредитором про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. З урахуванням позиції Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №564/2199/15ц кредитний договір припинив свою дію з дати направляння вимоги про дострокове погашення кредиту, а саме з 14.07.2011 року. Отже, перебіг позовної давності почався 14.08.2011 року (після спливу 30 днів з дати отримання вимоги про дострокове погашення заборгованості) і закінчився 14.08.2014 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише в грудні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву про визнання припинення поруки (а.с.80-87), у якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку із припиненням поруки та розглянути справу без його участі. Заява мотивована тим, що у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором АТ «Райфайзен Банк Аваль» використав право дострокового розірвання договору, направивши 14.07.2011 року позичальнику та поручителю вимогу про дострокове повернення заборгованості по кредитному договору №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року протягом 30 днів з моменту надіслання вимоги. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц, кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають. У пункті 4.1 договору поруки №214/17-04/3435-20 від 26.02.2007 року передбачено, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, строк поруки у договору поруки не встановлений. Кредитним договором №214/17-04/3435-20 від 26.02.2007 року визначена дата остаточного погашення кредиту 26.02.2027 року (п.1.2). Одночасно з цим, при реалізації

кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя передбаченим ст.559 ЦК України, повинен обраховуватися з моменту настання строку дострокового повернення кредиту. Звернувшись до поручителя з вимогою про дострокове повернення кредиту, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України та змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання, а отже після отримання 20.07.2011 року поручителем відповідної вимоги, строк виконання зобов`язання поручителем настав 20.08.2011 року, а шестимісячний строк звернення до суду від дня настання строку виконання основного зобов`язання сплив 20.02.2012 року. Банк звернувся з позовом до поручителя лише в грудні 2019 року, поза шестимісячним строком чинності поруки.

2. Рух справи, процесуальні дії суду по справі.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 02 січня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 19 березня 2020 року закрито підготовче провадження і справа призначена до судового розгляду.

3. Фактичні обставини встановлені судом, застосовані судом норми права.

Згідно ст.ст.526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. При цьому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 26 лютого 2007 року між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль», назву якого змінено на акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №014/17-04/3435-20, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 40 400,00 доларів США на строк до 26 лютого 2027 року включно, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,250 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п.3.2. Кредитного договору, шляхом перерахування у безготівковій формі кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника.

Таким чином, банк виконав свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором, надавши останньому кредит в сумі, строки та на умовах, передбачених цим договором.

23 квітня 2009 року між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль», назву якого змінено на акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року, відповідно до якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони дійшли згоди врегулювати виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором, у зв`язку з чим Графік погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту було викладено у новій редакції в Додатках №1 та №2.

Отже, з укладенням Кредитного договору та Додаткової угоди до нього, у позивальника ОСОБА_1 виник обов`язок повернути банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та розмірах, встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 26 лютого 2007 року між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль», назву якого змінено на акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №014/17-04/3435-20-1, відповідно до якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням боржника ОСОБА_1 , які виникають з умов Кредитного договору №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року, в повному обсязі цих зобов`язань.

Відповідно до умов п.2.1 Договору поруки сторони договору визначили, що у випадку невиконання позичальником всіх або окремих взятих на себе зобов`язань по Кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення сум кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій.

В порушення вимог п.5.1 Кредитного договору позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, не здійснював щомісячне погашення кредиту та відсотків за кредитом.

Згідно п.6.5. Кредитного договору, кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом та неустойки, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.

З долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що 14 липня 2011 року ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» направив відповідачам ОСОБА_1 (позичальнику) і ОСОБА_2 (поручителю) письмову вимогу про дострокове повернення заборгованості по кредиту на підставі Кредитного протягом 30 днів з моменту надіслання вимоги загальну заборгованість за Кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року на суму 363 397,71 гривень за курсом НБУ станом на 05.07.2011 року 797,2 гривень за 100 доларів США. Зазначена письмова вимога отримана відповідачами 20 липня 2011 року.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 31.01.2013 року задоволено позов ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року, яка станом на 05 липня 2011 року становить 363 397 грн. 71 коп., та складається з: 320 301 грн. 47 коп. заборгованості по тілу кредиту; 18 893 грн. 95 коп. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом; 1913 грн. 16 коп. за несвоєчасну сплату планового платежу по тілу кредиту; 22289 грн. 12 коп. пені за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту звернути стягнення на предмет іпотечного договору від 27 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Скориченко А.В., зареєстрованим в реєстрі за №515 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 55,5 кв.м., загальною площею 265,8 кв.м., що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Скоріченко А.В. 07 липня 2006 року за реєстровим №2070, зареєстрованому в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №7655210, номер запису 5 в книзі 32 - шляхом продажу вказаного житлового будинку на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року в розмірі 363 397 грн. 71 коп.

За змістом позовної заяви позивач просить стягнути донараховані відсотки за користування кредитом за період з 06.07.2011 року по 30.09.2019 року в сумі 38 991 доларів США 96 центів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про

дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) Верховний Суд вказав, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною 1 статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною 1 статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.».

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, суд приходить до висновку, що звернувшись до позичальника і поручителя із вимогою про дострокове повернення кредиту, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України, та змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання. Відповідно після отримання 20 липня 2011 року позичальником і поручителем відповідної вимоги про дострокове повернення кредиту, строк виконання зобов`язання настав 20 серпня 2011 року. Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 31 січня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує такі зміни.

Таким чином, позивач не мав права після прийняття ним рішення про дострокове стягнення з позичальника та поручителя у цій справі загальної суми заборгованості, нараховувати після цієї дати будь-які відсотки за користування кредитом, передбачені кредитним договором, тому позовні вимоги позивача є безпідставними та задоволенню у цій справі не підлягають.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, а є підставою для відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України.

Вирішуючи позов в частині позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 суд також враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 251 та частина 2 статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2

договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині 1 статті 251 та частинні 1 статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини 4 статті 559 ЦК України. Згідно із частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14 зроблено висновок, що «строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини 4 статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 ГПК України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі №6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

У пункті 4.1 договору поруки №014/17-04/3435-20-1 від 26 лютого 2007 року передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання.

Таким чином, строк поруки у договорі поруки не встановлений.

Судом встановлено, кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року визначена дата остаточного погашення кредиту 26.02.2027 року (пп.1.2. Кредитного договору).

Одночасно з тим, у разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.

Звернувшись до поручителя із вимогою про дострокове повернення кредиту, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України, та змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання, а отже, після отримання 20 липня 2011 року позичальником і поручителем відповідної вимоги, строк виконання зобов`язання настав 20 серпня 2011 року.

Позивач звернувся з позовом до поручителя про стягнення заборгованості лише в грудні 2019 року, тобто поза межами шестимісячного строку чинності поруки.

За таких обставин, в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України суд вважає, що порука відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року є припиненою, а відтак у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_3 слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про захист порушеного права кредитора шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/17-04/3435-20 від 26 лютого 2007 року відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено і підписано 16 квітня 2021 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області С.О.Нікандрова