Справа №938/349/21
Провадження № 2/938/150/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року селище Верховина

Верховинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Чекан Н.М.,

секретаря судового засідання Івасюк Г.Ю.

з участю представника позивача адвоката Атаманюка Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в залі суду позовну заявуОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житлом.

Свої вимоги мотивує тим, що йому належить будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , де крім нього зареєстрована ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, однак вона фактично вже понад три роки в зазначеному будинку не проживає. Реєстрація відповідача в будинку перешкоджає йому, тобто позивачу, на власний розсуд вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном. Відповідач добровільно знятися із реєстрації відмовляється.

Ухвалою від 22.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.07.2021 року підготовче провадження в даній справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Атаманюк Р.І. заявлені позовні вимоги підтримали, зазначивши, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб 25.02.2001 року. Після укладення шлюбу вони проживали разом та відповідач зі згоди позивача була зареєстрована в його будинку. У 2012 році позивач отримав травму та важко захворів, після чого відносини між подружжям різко погіршилися. Спільних дітей у сторін немає. Декілька років тому відповідач залишила зареєстроване місце проживання і переїхала до своїх дітей. Позивач має право на субсидію, але в зв`язку із реєстрацією в будинку відповідача не може її отримувати.

Відповідач у судове засідання з`явилася, відзив на позов не подала, пояснила, що проживала з 1999 року в позивача ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 . У 2001 році між ними зареєстровано шлюб. За час проживання у шлюбі вони з позивачем збудували оборіг, гараж, добудували стайню, зробили ремонт в будинку. З серпня 2015 року по даний час у домоволодінні позивача не проживає, а мешкає у с. Ільці присілок Затінок у господарстві, яке отримала від своїх батьків. Будинок ОСОБА_1 залишила з власної волі. В офіційному шлюбі з позивачем не перебуває з 2020 року. Цивільний позов не визнає, з тих причин, що бажає відшкодування коштів за допомогу по господарству під час спільного проживання.

Суд, вислухавши вступне слово позивача та йогор представника, відповідача, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні вказав, що позивач є його вітчимом, мати померла 1997 році. Відповідач жила з позивачем одна, без дітей, хоча в неї їх було п`ятеро. Проживали вони в будинку позивача. Інвалідом позивач став за спільного життя з відповідачем, після чого вона прожила з позивачем ще рік та, забравши всі речі, залишила його будинок, і вже більше шести років не поверталася. З часу, коли відповідач залишила позивача, тобто з 2015 року, до цього часу саме він, тобто свідок ОСОБА_3 , доглядає за позивачем та проживає разом ним.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив, що з позивачем перебуває у нормальних відносинах, а відповідач є його матір`ю, яка проживала з позивачем у його будинку в с.Ільці, присілок Голиці, Верховинського району Івано-Франківської області з 1999 року до 2015 року. За той час вони побудували оборіг, гараж, добудували будинок. Із 2015 року по даний час мати проживає у власному будинку через необхідність доглядати сестру, яка потрапила в дорожньо-транспортну пригоду.

Суд звертає увагу, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Ст. 328 Цивільного Кодексу (далі ЦК) України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі положеннями ч.ч.1,3 ст. 5 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року право власності регулювалося положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991 року.

Ст. 12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності,вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Вказані нормативні акти не передбачали державної реєстрації права власності на житло та отримання свідоцтва про право власності на нього.

Відповідно до Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР №115 від 19 січня 1976 року, реєстрація права власності на жилий будинок підтверджувалась саме записом в погосподарській книзі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 з 04.06.1974 року по даний час (а.с.6,8,40)

Зважаючи на вищевказані правові норми саме записом в погосподарській книзі підтверджується реєстрація права власності позивача ОСОБА_1 на жилий будинок, що в АДРЕСА_1 (а.с.8).

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них

Ч.4 ст. 9 Житлового Кодексу (далі ЖК) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно зі ст. 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Ч.4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч.3 ст. 71 ЖК наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Як встановлено судом, позивач та відповідач зареєстрували шлюб 25.02.2001 року (а.с. 6), який було розірвано рішенням Верховинського районного суду від 28.08.2020 року (а.с.7). У житловому будинку відповідач без поважних причин не проживає більше трьох років, відповідач ОСОБА_2 залишила житловий будинок ОСОБА_1 добровільно з власної волі, на даний час проживає у с. Ільці присілок Затінок у господарстві, яке отримала від своїх батьків, тобто втратила інтерес до будинку, в якому зареєстрована та належить позивачу й який знаходиться в АДРЕСА_1 , бажає тільки відшкодування коштів позивачем їй за допомогу по господарству під час спільного проживання.

Вищевказане підтверджується довідкою Ільцівської сільської ради від 03.06.2021 №403/02.2-18 (а.с.9), поясненнями позивача та відповідача, показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Судові витрати за клопотанням позивача та його представника покладаються на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41,47 Конституції України, ст. ст. 5, 10, 379, 391 ЦК України, ст. ст.71-73 ЖК, ст.ст.10-13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд Івано-Франківської області або безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_1 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: с. Ільці, прис. Голиці, Верховинський район Івано-Франківська область.

ОСОБА_2 - місце реєстрації: с. Ільці, прис. Голиці, Верховинський район Івано-Франківська область; фактичне місце проживання - с. Ільці, прис. Затінок, Верховинський район Івано-Франківська область.

Суддя Чекан Н.М.

.