Дата документу 03.09.2021 Справа № 335/9277/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/9277/20Головуючий у 1-й інстанції Апаллонова Ю.В. Повний текст рішення складено 29.03.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/2084/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» (надалі ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь») про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-3), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок професійного захворювання, одноразово суму в розмірі 70000,00 грн. без її оподаткування.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що з 16.11.2004 року до 06.04.2020 року він перебував у трудових стосунках із ПАТ «Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь», де з 16.11.2004 по 08.04.2016 року працював електрогазозварником цеху контрольно-вимірювальних приладів та автоматики, з 08.04.2016 року працював слюсарем цеху контрольно-вимірювальних приладів та автоматики, 06.04.220 року звільнився за власним бажанням у зв`язку в виходом на пенсію. Загальний стаж роботи на підприємстві складає 15 років 04 місяці 21 день.

Відповідно до медичного висновку, виданого на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії Криворізького Українського Наукового - дослідного інституту промислової медицини від 18.06.2020 року № 856, позивачу було встановлено професійне захворювання.

За даними інформаційної довідки про умови праці, складеної Головного Управління Держпраці у Запорізькій області від 20.05.2020 року підтверджено працю у шкідливих умовах, що за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, умови та характер праці відноситься до ІІІ класу 2-3 ступеню відповідно до ГПК № 4137-86. У зв`язку з чим Криворізьким Українським Науково - дослідним інститутом промислової медицини встановлено зв`язок захворювання позивача із роботою у шкідливих та небезпечних умовах праці на підприємстві відповідача.

Первинним висновком ОМСЕК № 1 від 17.08.2020 року вперше визнано особою з інвалідністю третьої групи з втратою 60% працездатності без строку перегляду.

Відповідно до Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.07.2020 року, складеного Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області причинами виникнення професійного захворювання визначено тривалий стаж роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на підприємстві відповідача. Наявність на робочому місці шкідливих виробничих факторів які перевищували допустимі норми у декілька разів, а саме кремній діоксид кристалічний 22,16 мг/м3 при ГДК- 4,0 мг/м3, залізний агломерат- 30.25 мг/м3 при ГдК-4,0мг/м3вуглецю пил-55,1мг/м3 при ГДК-10,0мг/м3, шум-91 дБ «А» при ГДР-80 дБ «А» перебування у вимушеній робочій позі перевищує допустимі значення -36,6%.

Позивач посилається на те, що внаслідок професійного захворювання він вимушений протягом тривалого часу проходити амбулаторне та стаціонарне лікування, що впливає на можливість вести звичайний спосіб життя. Крім того, зазначає, що внаслідок захворювання крім фізичного болю він постійно страждає і морально. Моральна шкода, завдана позивачу в результаті професійного захворювання, є сукупністю моральних переживань, страждань та інших негативних емоцій, які викликані такими психотравмуючими чинниками, як фізичні страждання, пов`язані з перенесенням сильного і виснажливого фізичного болю, моральні переживання за подальший стан свого здоров`я, душевні страждання, пов`язані з перенесеним відчуттям приниження від отримання статусу особи з інвалідністю, що призводить до фізичних й соціальних обмежень, переживання, пов`язані з пережитим відчуттям незадоволеності, оскільки відсутня можливість розпоряджатися своїм часом на власний розсуд, а вимушений по декілька разів на рік проходити тривалий курс лікування; переживання, пов`язані з обмеженнями у можливості виконувати звичайні повсякденні обов`язки, приділяти необхідну увагу своїм рідним та близьким, виконувати елементарну роботу у побуті. У зв`язку із чим позивач постійно відчуває себе у стані стресу, що негативно відобразилось на його житті.

Оскільки, зазначені моральні переживання та страждання є наслідком винної поведінки відповідача, який не забезпечив належних умов праці просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на його користь як відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті професійного захворювання 70000 грн., без оподаткування.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Апаллонову Ю.В. (а.с. 43).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 44) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 52) здійснено перехід з розгляду вищезазначеної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року (а.с. 157-160) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоров`я у розмірі 50000,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» (ЄДРПОУ 00191230) на користь держави судовий збір в сумі 600,50 грн.

У квітні 2021 року від відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» у цій справі надійшла заява про роз`яснення рішення суду першої інстанції у цій справі (а.с. 162-163), в якій останнє просило роз`яснити рішення суду у цій справі, а саме:

- Чи включає стягнута сума 50000,00 грн. податок на доходи фізичних осіб (18%) та військовий збір (1,5%), що підлягають обов`язковому утриманню з доходів позивача при виплаті відповідачем, як податковим агентом позивача, згідно з пп. 168.1.1 Податкового кодексу України (тобто, базою оподаткування буде сума 26000 грн., з якою сума у розмірі 5070,00 грн. (19,5%) підлягатиме утриманню і сплаті в бюджет)?;

- Чи зазначені податки та збори (загалом 19,5%) повинні бути сплачені відповідачем як податковим агентом позивача згідно з пп. 168.1.1 Податкового кодексу України, понад суму 50000,00 грн. (тобто, відповідач повинен додати до суми, заявленої в позовних вимогах 50000,00 грн. ще додатково 5070,00 грн. (19,5%)?

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2021 року (а.с. 180) у задоволенні заяви відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» у цій справі відмовлено, оскільки рішення суду першої інстанції у цій справі станом на час розгляду цієї заяви судом першої інстанції ще не набрало законної сили.

Позивач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині задоволення його позовних вимог, погодився, останнє в апеляційного порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 182-187) просило рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову позивача відмовити; судові витрати по справі покласти на позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 193).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 197-198), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 199).

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 203-205).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегію суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 15 суддів). Крім того, суддя-доповідач перебувала у щорічній відпустці з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року включно (а.с. 207).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п.п. 2,3 ЦПК України судовими рішеннями є … рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст.ст. 141, 258-259, 263-265, 268, 274 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останнього лише в частині його задоволення.

Апеляційний суд погоджується із такими висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 16.11.2004 року до 06.04.2020 року позивач перебував у трудових стосунках із ПАТ „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь", де з 16.11.2004 по 08.04.2016 року працював електрогазозварником цеху контрольно-вимірювальних приладів та автоматики, з 08.04.2016 року працював слюсарем цеху контрольно-вимірювальних приладів та автоматики, 06.04.220 року звільнився за власним бажанням у зв`язку в виходом на пенсію. Загальний стаж роботи на підприємстві складає 15 років 04 місяці 21 день.

За даними інформаційної довідки про умови праці, складеної Головного Управління Держпраці у Запорізькій області від 20.05.2020 року підтверджено працю у шкідливих умовах, що за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, умови та характер праці відноситься до ІІІ класу 2-3 ступеню відповідно до ГПК № 4137-86. У зв`язку з чим Криворізьким Українським Науково - дослідним інститутом промислової медицини встановлено зв`язок захворювання позивача із роботою у шкідливих та небезпечних умовах праці на підприємстві відповідача.

Первинним висновком ОМСЕК № 1 від 17.08.2020 року вперше визнано особою з інвалідністю третьої групи з втратою 60% працездатності без строку перегляду.

Відповідно до Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.07.2020 року, складеного Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області причинами виникнення професійного захворювання визначено тривалий стаж роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на підприємстві відповідача. Наявність на робочому місці шкідливих виробничих факторів які перевищували допустимі норми у декілька разів, а саме кремній діоксид кристалічний 22,16 мг/м3 при ГДК- 4,0 мг/м3, залізний агломерат - 30.25 мг/м3 при ГдК-4,0мг/м3вуглецю пил-55,1мг/м3 при ГДК-10,0мг/м3, шум-91 дБ «А» при ГДР-80 дБ «А» перебування у вимушеній робочій позі перевищує допустимі значення -36,6%.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, що набрала чинності з 01 січня 2015 року, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою частина четверта статті 14 Закону (1105-14).

Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Ст. 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу.

Ст. 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Ст. 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслiдок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку iз знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також дiлової репутацiї фiзичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, iншим майном або в iнший спосiб. Розмiр грошового вiдшкодування моральної шкоди визначається судом залежно вiд характеру правопорушення, глибини фiзичних та душевних страждань, погiршення здiбностей потерпiлого або позбавлення його можливостi їх реалiзацiї, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є пiдставою для вiдшкодування, а також з урахуванням iнших обставин, якi мають iстотне значення. При визначеннi розмiру вiдшкодування враховуються вимоги розумностi i справедливостi.

Відповідно до норм ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.13 вищевказаної постанови, згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя i здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В силу вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.

У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення».

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Суд першої інстанції правильно встановив, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання, не заслуговують на увагу.

Щодо доводів відповідача про відсутність вини підприємства у спричиненні професійного захворювання, та посилання на наявність вини позивача у виникненні професійного захворювання, що виражається у нехтуванні їм своїм власним здоров`ям при виконанні трудових обов`язків під час роботи на підприємстві відповідача, то суд першої інстанції правильно вважав ці доводи відповідача неспроможними, виходячи із такого.

Так, у відзиві відповідач щодо встановленого професійного захворювання відповідач не спростовував ті факти, які викладені у позовній заяві та підтверджені офіційними документами, якими виступають інформаційна довідка про умови праці, складеної Головним Управлінням Держпраці у Запорізькій області віл 20.05.2020р., медичний висновок Криворізького НДІ Української промислової медицини від 18.06.2020р. № 856 та висновок ОМСЕК №1 від 17.08.2020р.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач понад 15 років виконував роботи в умовах впливу на стан здоров`я шкідливих та небезпечних виробничих факторів, які перевищували допустимі норми.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, що закріплено положеннями статті 43 Конституції України, та визначено також у статтях 22, 24 Загальної декларації прав людини та випливає з вимог статті 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права.

Користуючись своїм конституційним правом на вибір професії позивач у 1979 році закінчив ДПТУ-2 м. Запоріжжя та отримав професію електрогазозварника, за якою пропрацював тривалий час, що підтверджено копією трудової книжки. Сама професія передбачена Списками робіт, які дають право на пільгову пенсію.

Щодо доказів, наданих відповідачем, які засвідчують проведенню атестації робочого місця, та які містять показники факторів виробничого середовища і трудового процесу, деякі із яких перевищують гранично допустимі норми. Суд першої інстанції правильно вважав, що саме ці показники ще раз підтверджують наявність на робочому місці шкідливих та небезпечних виробничих факторів, які постійно впливали на стан здоров`я позивача, що і призвело в подальшому до професійного захворювання.

Висновок Державної експертизи умов праці не надає об`єктивної оцінки про причини, які могли привести до того чи іншого професійного захворювання, а лише підтверджують проведення атестації робочого місця з дотриманням вимог постанови КМ України від 01.08.1992р. № 442 та Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць, затверджених постановою Міністерства праці України від 01.09.1992р. № 41 та Головним державним санітарним лікарем.

Позивач не спростовував та підтверджував доводи відповідача в частині його обізнаності про шкідливі та небезпечні умови роботи як при прийняті на роботу, так і у подальшому, інформованість про пільги та компенсації за роботу в таких умовах. Проте, посилання відповідача про наявність провини позивача у тому, що він продовжував працювати в таких умова, суд першої інстанції правильно вважав неприпустимим.

Оскільки, за нормами чинного законодавстві відсутня норма, яка зобов`язує працівника відпрацьовувати певний період часу у шкідливих та небезпечних умовах праці, та звільнятись з тих підстав, що подальша робота може вплинути на стан його здоров`я.

Щодо доводів відповідача про добровільне виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці та тривалий стаж роботи, що стало причиною виникнення профзахворювання, то суд першої інстанції правильно зазначав, що останнє не виключають вину відповідача та підтверджують обов`язок останнього виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до вияв нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання приписів законодавств щодо прав працівників у галузі охорони праці и нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання.

Окрім того, відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Зазначена норма закріплює право громадянина на належні безпечні та здорові умови праці, не допускає з цього правила будь яких виключень.

Суд першої інстанції також правильно зазначав, що відповідачем також не спростовані доводи позивача, що упродовж всієї праці на підприємстві позивач дотримувався норми ст. 159 КЗпП України, не ухилявся від виконання обов`язків по дотриманню законодавства про охорону праці. При цьому, позивачем також було дотримано вимоги щодо проходження, встановлених нормою ст. 169 КЗпП України, медичних оглядів, що не спростовував у суді першої інстанції відповідач.

Правовою нормою для розслідування професійного захворювання та складання акту ф.П-4 виступає «Порядок розслідування нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві» (далі Порядок), затвердженого постановою КМУ № 337 від 17.04.2019р., який набув чинності з 01 липня 2019р. Так, згідно вказаного Порядку для складення акту ф.П-4 передує складання обов`язкового документу, яким виступає санітарно-гігієнічна характеристика умов праці працівника, в якого виявлено підозру на професійне захворювання. Наступним документом, який пов`язує захворювання з умовами праці виступає медичний висновок, який приймають спеціалізовані медичні установи. Оскарження вказаних документів врегульовано положеннями цього Порядку. На відміну від оскарження акту ф.П-4, якого можливо оспорити лише при порушені процедури його складення, а не по суті. Тому без вказаних документів у комісії з розслідування професійного захворювання не було б правових підстав для складення акту ф.П-4.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачем надані всі вказані документи, які на сьогодні не оскаржені, не скасовані, не визнані незаконними, а тому мають чинність. А наявність окремих думок членів комісії не спростовує чинність вказаного акту, а згідно медичного висновку, виданого на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії Криворізького Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 18.06.2020р. № 856 позивачу було встановлено професійне захворювання за трьома діагнозами. На сьогодні цей висновок є чинним.

Поняття професійного захворювання розкриває стаття 1 Закону У 23.09.1999 року „Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що набрала чинності з 01 січня 2015 року. Це захворювання, що виникло професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Характер професійних хвороб визначається особливостями механізму дії виробничих факторів та їх поєднань на організм людини, а також сила і тривалість дії.

Аналогічні висновки містить і п. 3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 17 квітня 2017р. № 337 та Державні Санітарні норми та «Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу». Тобто професійне захворювання виникає лише після довготривалого впливу на стан працівника негативних виробничих факторів, воно не буває раптовим, а відбувається поступово та має тривалий перебіг з наростанням симптомів.

Факт довготривалої дії на організм позивача не спростовує й сам відповідач, підтвердивши в акті ф.П-4, складеного посадовими особами підприємства, наявність на робочому позивача місці шкідливих та небезпечних виробничих факторів, та не спростовує і факту довготривалої праці ОСОБА_2 в таких умовах, що призвело до виникнення в мене професійного захворювання.

Суд першої інстанції правильно вважав, що посилання відповідача щодо виконання положень законодавства про охорону праці, що зумовлено наданням позивачу додаткових днів відпустки, отримання доплати за шкідливість, забезпечення засобами індивідуального захисту, не заслуговують на увагу. Оскільки, саме це законодавство зобов`язує роботодавця до їх виконання, а їх порушення тягне відповідальність, в тому числі і кримінальну, а посилання на наявність провини Позивача у тому, що він продовжував працювати в таких умова є неприпустимим, оскільки законодавством України не передбачено обмежень чи заборони щодо реалізації права на працю особами, які мають право на пільгову пенсію.

Доводи відповідача щодо свідомого приховування позивачем стану свого здоров`я під час проходження щорічних медичних оглядів не доводять його вини, як підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки вина не передбачена нормою ст. 237-1 КЗпП України.

Оцінивши обставини справи та надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд першої інстанції правильно вважав встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності на робочому місці шкідливих виробничих факторів, неякісного проведення медичного огляду в частині не проведення аудіометрії, отримав професійне захворювання та зазнав втрату професійної працездатності у 60% безстроково, що на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у зв`язку з порушенням життєвих зв`язків, постійним фізичним болем, що пов`язаний з професійним захворюванням та наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком захворювання, яке викликає моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, він позбавлений в повній мірі реалізації свого права на труд, заробляти достатні гроші для утримання родини, пов`язаних з тим, що позивач в силу своїх хвороб переживає за подальший стан свого здоров`я, яке вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України.

Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції було правильно враховано тяжкість і характер завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який складає 60%, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, та обставини того, що окрім відповідача, позивач працював також і на інших підприємствах, тяжкість ушкодження здоров`я, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, пов`язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди та достатньою сатисфакцією зазначених ним моральних страждань є сума 50000,00 грн.

З огляду на вказане, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне вищезазначені позовні вимоги позивача у цій справі задовольнити частково.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» є такими, що дублюють доводи його заперечень проти позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку в рішенні суду, що є предметом апеляційного перегляду на теперішній час у цій справі, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» у цій справі, яку воно та його представник вважають єдино вірною та правильною.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь», передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач та його представник не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача в частині його задоволення у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь».

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останнє не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 03.09.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.