рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/6217/21

Номер провадження 2/495/2402/2021

26 серпня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

за участі секретаря судових засідань Рачицької І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування, у якому позивачі просять суд:

-визнати за ними в порядку спадкування за законом право власності в рівних долях по Ѕ частині за кожним після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ. "А", житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею 44, 3 кв.м., веранди літ. «а», сараю літ. "Б", сараю літ. "В", підвалу літ. «в», літньої кухні літ. "Д", сараю літ. "Е", вбиральні літ. «Ж», споруд № № 1,3, 4.

В обґрунтування позову зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №219.

Після смерті батька відкрилася спадщина у вигляді:

- 1/3 частки житлового будинку під АДРЕСА_2 , що належала померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 18.10.2000 року, реєстрований №4-3485;

- житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 який належав померлому ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.1997 року зареєстрованого Одеською товарною біржею.

Позивачі є єдиними спадкоємцями першої черги майна померлого ОСОБА_3 . У встановлений законом строк вони звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після батька. 02.03.2021 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітовою Т.С. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано свідоцтво про прав на спадщину за законом на Ѕ частку спадкового майна за кожним, яке складається з 1/3 частки житлового будинку під АДРЕСА_2 .

Разом з тим, постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітової Т.С. від 22.12.2020 року №215/02-03 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане рішення нотаріуса мотивоване тим, що документ, який посвідчує право власності на житловий будинок, а саме договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.1997 року, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не був засвідчений нотаріально.

У зв`язку з наведеним позивачі звернулися до суду за захистом своїх спадкових прав.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 03.08.2021 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано: від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітової Т.С. належним чином завірену копію спадкової справи №25/2020 до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; від від Білгород-Дністровського МБТІ інвентарну справу №267 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

10.08.2021 року до суду від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітової Т.С. надійшла копія спадкової справи №25/2020 до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10.08.2021 року до суду від Білгород-Дністровського МБТІ надійшла інвентарна справа №267 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 17.08.2021 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 26.08.2021 року.

У судове засідання 26.08.2021 року сторони не з`явились.

10.08.2021 року від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшли заяви з проханням розгляд справи провести без їх участі, вказали, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Представник Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у судове засідання не з`явився, надав заяву відповідно до якої проти задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не заперечує, крім того просить справу розглядати у відсутність представника Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню с заступних підстав.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №219.

Згідно дослідженої під час розгляду копії спадкової справи №25/2020 до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми спадкодавця, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, наявними в матеріалах справи.

Позивачі є єдиними спадкоємцями першої черги за законом, що також підтверджується даними спадкової справи №25/2020 до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті батька відкрилася спадщина у вигляді:

- 1/3 частки житлового будинку під АДРЕСА_2 , що належала померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 18.10.2000 року, реєстрований №4-3485; - житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 який належав померлому ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.1997 року зареєстрованого Одеською товарною біржею.

У встановлений законом строк ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після батька. 02.03.2021 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітовою Т.С. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано свідоцтво про прав на спадщину за законом на Ѕ частку спадкового майна за кожним, яке складається з 1/3 частки житлового будинку під АДРЕСА_2 .

Разом з тим, постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітової Т.С. від 22.12.2020 року №215/02-03 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане рішення нотаріуса мотивоване тим, що документ, який посвідчує право власності на житловий будинок, а саме договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.1997 року, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не був засвідчений нотаріально.

Згідно дослідженої у судовому засіданні інвентарної справи №267 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що 24.07.1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі був укладений договір № 880/Б купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір був укладений у простій письмовій формі. Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.1997 року підписаний сторонами, посвідчений експертом ОТБ та зареєстрований за № 880/Б.

Пунктом 8 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.1997 року зазначено, що відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України, укладений договір підлягає реєстрації у бюро технічної інвентаризації.

30.07.1997 року вказаний договір був зареєстрований в Білгород-Дністровському міжміському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується реєстраційним посвідченням, згідно якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно із ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і зворотної дії не мають, крім випадків, коли вони пом`якшують, або скасовують цивільну відповідальність. Тобто при вирішенні даного спору щодо угоди купівлі-продажу майна, вчиненої у липні 1997 року, мають бути застосовані положення Цивільного Кодексу України 1963 року.

Згідно ст. 227 ЦК України, 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.

Укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 угода не була нотаріально посвідчена /відповідно до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"/.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЦК України, в редакції 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно ст. 42 ЦК України, в редакції 1963 року, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Згідно ст. 47 ЦК України, в редакції 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Підтвердженням наміру сторін, досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на спірний житловий будинок є договір купівлі-продажу нерухомого майна № 880/Б від 24.07.1997 року, укладений та зареєстрований в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі.

Підтвердженням факту виникнення права власності у ОСОБА_3 на придбане нерухоме майно, є реєстрація договору купівлі-продажу в КП «Білгород-Дністровського БТІ» на праві приватної власності, що підтверджується реєстраційним посвідченням. /

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про власність", чинного на час набуття ОСОБА_3 житлового будинку, громадянин набував право власності на майно, зокрема, отримане внаслідок укладення угод, що не заборонені законом.

Статті 47, 227 ЦК України, в редакції 1963 року вимагали обов`язкове нотаріальне посвідчення угод купівлі-продажу житлових приміщень і реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, а правовими наслідками недодержання такої форми передбачалося недійсність цієї угоди .

Однак, ст. 15 Закону "Про товарну біржу"( у редакції від 16 лютого 1993 року), що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме на 24. 7.1997 року на Одеській товарній біржі, не забороняла купівлю-продаж, зокрема житлового будинку та не передбачала необхідності нотаріального посвідчення укладеного договору.

Лише в редакції від 20.05.2010 року в ст. 15 Закону "Про товарну біржу" було зазначено, що житловий будинок (як предмет визначений індивідуальними ознаками) не може бути предметом біржової торгівлі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовуються до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за № 121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 п/п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна.

До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції ).

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між ініціатором угоди та учасником угоди, які при цьому виступали членами біржи, про що зазначено в самому договорі від 24.07.1997 року, зареєстрованому на Одеській товарній біржі.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу від 24.07.1997 року, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації, та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

Закон України «Про товарну біржу» звільняв членів біржи за біржовими операціями від подальшого нотаріального посвідчення договору, зареєстрованого на біржі, без будь-якого застереження, то в разі продажу нерухомого майна за біржовим договором і відсутності судового рішення про визнання такого договору недійсним, при таких обставинах, виходячи з загальних підстав презумпції правомірності правочину та з того, що держава здійсненням державної реєстрації біржового договору, за яким особа придбала нерухоме майно, таким чином визнала, що у набувача право власності виникло на незаборонених законом підставах, не має підстав для визнання в судовому порядку права власності на спірне нерухоме майно за спадкодавцем.

ОСОБА_3 зареєстрував договір купівлі-продажу нерухомого майна на підставі біржової угоди в Білгород-Дністровському МБТІ на своє ім`я.

Отже, право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, було набуто відповідно до діючого на той час законодавства, визнавалося державою і ніким не оскаржено.

На даний час нотаріально посвідчити договір не має можливості, оскільки ОСОБА_3 - покупець по договору помер.

Сторони при укладенні угоди купівлі-продажу нерухомості від 24.07.1997 року домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне виконання умов договору: ОСОБА_3 сплатив, визначену договором суму грошей, а продавець передав йому документи на нерухоме майно, на сьогоднішній день за ним зареєстровано право власності на спірний житловий будинок в державних органах реєстрації майна, проте посвідчити угоду у нотаріуса не є можливим, оскільки ОСОБА_3 помер.

28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Судом установлено, що, позивачі є єдиними спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини і норми права, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про те, що вказаний житловий будинок з надвірними будівлями дійсно належав спадкодавцю ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі зареєстрованого на товарній біржі договору купівлі-продажу, який був фактично виконаний сторонами, і також відповідно до чинного на момент його укладення законодавства зареєстрований у бюро технічної інвентаризації. Право власності ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями ніким не оспорюється. Однак, у зв`язку з недодержанням при укладенні договору нотаріальної форми, позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_1 не можуть реалізувати свої спадкові права, як спадкоємці першої черги за законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оформлення спадкових прав у нотаріуса є неможливим, оскільки договір укладений на товарній біржі не зареєстрований при житті спадкодавцем.

У зв`язку з чим суд приходить до висновку, що права позивачів підлягають захисту шляхом задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 49, 200, 206, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області 03.03.2005 року, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ. "А", житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею 44, 3 кв.м., веранди літ. «а», сараю літ. "Б", сараю літ. "В", підвалу літ. «в», літньої кухні літ. "Д", сараю літ. "Е", вбиральні літ. «Ж», споруд № № 1,3, 4.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Білгород-Дністровським РВ ГУДМС України в Одеській області 26.11.2014 року, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ. "А", житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею 44, 3 кв.м., веранди літ. «а», сараю літ. "Б", сараю літ. "В", підвалу літ. «в», літньої кухні літ. "Д", сараю літ. "Е", вбиральні літ. «Ж», споруд № № 1,3, 4.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Боярський