У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Деметрадзе Т.Р., при секретарі Вільчак В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської із скаргою на бездіяльність Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у не знятті арешту із майна, накладеного постановою від 27.08.2015 у виконавчому провадженні №48491797.

Скаргу мотивує тим, що на виконанні в Ужгородському MB ДВС перебувало виконавче провадження №48491797 по виконанню виконавчого напису № 4970, виданого 23.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість в сумі 874 722,04 грн.».

Вказує, що 27.08.2015 в рамках даного виконавчого провадження заступником начальника міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Венжега М.Р. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все її майно у межах суми звернення стягнення: 874722,04 грн.

Зауважує, що в подальшому 26.11.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу по п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що «В результаті вжитих заходів майно боржника не виявлено (крім іпотечного). Стосовно стягнення на іпотечне майно боржника введено мораторій, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Наголошує, що з моменту повернення виконавчого документа стягувачу вже пройшло майже 6 років, при цьому, стягувач повторно до державної виконавчої служби з вказаним виконавчим написом не звертався і на сьогоднішній день сплили строки можливості звернення з таким виконавчим документом, оскільки строк пред`явлення виконавчого документу до виконання згідно вимог ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» становить 3 роки.

Однак, не зважаючи на це, станом на сьогоднішній день все її майно залишається під арештом накладеним Ужгородським MB ДВС та звернувшись 30.07.2021 року із заявою до Ужгородського MB ДВС щодо скасування накладеного згідно постанови від 27.08.2015 року арешту у зв`язку з відсутністю заборгованостей, їй було відмовлено.

Враховуючи викладене, просить визнати неправомірною бездіяльність Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в особі начальника Хваста Сергія Васильовича, яка полягає у не знятті арешту з всього належного ОСОБА_1 майна, що накладений постановою заступника начальника міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Венжега М.Р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.08.2015 у виконавчому провадженні №48491797, після винесення постанови про завершення виконавчого провадження від 26.11.2015 у виконавчому провадженні № 48491797; зобов`язати Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зняти арешт з всього належного ОСОБА_1 майна, накладений постановою заступника начальника міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Венжега М.Р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.08.2015 року у виконавчому провадженні № 48491797.

Заявник не скористалася правом на участь у судовому засіданні та її представник адвокат Йосипчук О.В. подав заяву з проханням провести розгляд скарги без їх участі та задоволити таку.

Представник Ужгородського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та заінтересованої особи у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заперечень на скаргу не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що 27.08.2015 року заступником начальника міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Венжега М.Р. у рамках виконавчого провадження №48491797 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно з якою на підставі ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» накладено арешт на все майно, що належнить боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення 874722,04 грн., та заборонено здійснювати відчуження будь-якого манйа, яке належить боржнику.

Також, постановою заступника начальника міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Венжега М.Р. від 26.11.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві в результаті вжитих заходів майно боржника не виявлено (крім іпотечного), та стосовно стягнення на іпотечне майно боржника введено мораторій, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернено стягувачу.

З оглянутого листа Ужгородського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №5806621 від 02.08.2021 вбачається, що на виконанні у відділі дійсно перебувало виконавче провадження №48491797 про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості, в межах якого було накладено арешт на все майно боржника у межах суми стягнення. Також вказує, що постановою від 26.11.2015 виконавчий документ повернуто стягувачу, та станом на 14.12.2020 такий повторно не пред`являвся до виконання. Додатково вказано, що підстави для зняття арешту відсутні.

Таким чином судом встановлено, що виконавчі дії по виконавчому провадженні №48491797 не здійснюються, виконавчий документ, а саме виконавчий напис №4970 від 23.04.2015 повернуто стягувачеві, останній із повторним звернення до виконавчої служби не звертався.

Разом із тим арешт, який був накладений державним виконавцем на майно боржника продовжує існувати, що стверджується відповідною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №268712826 від 03.08.2021.

Так, станом на час відкриття виконавчого провадження №48491797, накладення арешту на майно боржника та повернення виконавчого документа стягувачеві діяли норми Закону України «Про виконавче провадження» №606XIV від 21.04.1999, тобто саме вказаний Закон застосовувався на час прийняття державним виконавцем відповідних рішень.

Повернення виконавчого документа стягувачу врегульовано ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606XIV від 21.04.1999, та відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 якого виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Статтею 50 вказаного Закону визначені наслідки саме завершення виконавчого провадження, а в ст. 60 Закону визначено порядок зняття арешту з майна.

За приписами ч. 1 ст. 60 Закону, які є аналогічними ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VII від 02.06.2016, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Однак, за змістом ст. 60 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. В свою чергу, ОСОБА_1 на час накладення арешту на її майно була саме стороною виконавчого провадження (боржником).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №607/3894/17, де зазначено, що арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Відповідно до частин третьої, четвертої і п`ятої статті 60 Закону з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

До підстав зняття арешту також належать відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» №606XIV від 21.04.1999 закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Тому, завершуючи виконавче провадження №48491797, в рамках якого було накладено арешт на майно заявника, і направляючи виконавчий документ стягувачу, арешт з майна боржника підлягав зняттю при поверненні виконавчого документа стягувачу, проте державним виконавцем цього зроблено не було.

За таких обставин, вважаю доведеним, що інтереси та права заявника були порушені.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на викладене приходжу до висновку, що вимоги скарги підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст. 47, 50, 60 ЗУ «Про виконавче провадження» №606XIV від 21.04.1999, ст.ст. 258-260, 353, 354, 447-452 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу задовольнити.

Зобов`язати Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зняти арешт з всього належного ОСОБА_1 майна, що накладений постановою заступника начальника міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Венжега М.Р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.08.2015 у виконавчому провадженні №48491797.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Т.Р. Деметрадзе