Справа № 204/8881/20
Провадження № 2/0203/633/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сядро Г.Г.,

за участі:

представників позивача - Орла В.Ю., Снігур Л.О., Мороз Н.М.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

встановив:

24.02.2021 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19.01.2021 року про передачу справи для розгляду за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи № 204/8881/20 за позовом Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму до ОСОБА_1 , в якому просить суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2018 року по 01.11.2020 року в сумі основного боргу 42111,96 грн.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . За поясненнями позивача, будинок АДРЕСА_2 перебуває у державній власності та на праві господарського відання закріплений за Дніпровським індустріально-педагогічним технікумом. Позивач надає мешканцям житлових квартир житлово-комунальні послуги, а саме: надання спеціально облаштованих приміщень гуртожитку для проживання та надання особам, що проживають в цих приміщеннях, комунальних послуг та послуг з експлікації та господарського обслуговування будинків і приміщень. Відповідач постійно затримував сплату за спожиті житлово-комунальні послуги, а при отриманні претензій від 05.05.2020 року та від 04.08.2020 року заявляв про свою незгоду з ними, але обґрунтування не надавав, відповідей не отримував. Тому, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2018 року по 01.11.2020 року в сумі основного боргу 42111,96 грн.

Під час судового засідання представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. З приводу застосування наслідків пропуску строків позовної давності, представник позивача зазначив, що відповідач періодично та частково сплачував кошти за житлово-комунальні послуги. Так, зокрема, в період з 01.01.2018 року до моменту звернення до суду з позовом, відповідачем здійснювалась сплата за спожиті в минулі періоди комунальні послуги. Тому, посилаючись на положення ст. 264 ЦК України, позивач вважає, що строки позовної давності переривались. З огляду на це, представники позивача просили суд відмовити у задоволенні заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Також позивач зазначив, що відповідач зобов`язаний сплачувати комунальні платежі за спожиті житлово-комунальні послуги в силу закону та факту їх споживання, з огляду на що відсутність чи наявність договору між позивачем та відповідачем не є обов`язковим, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що такого суб`єкта як заклад освіти серед виконавців комунальних послуг Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено. Тим більше, що до 18.12.2020 року договір про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачем не укладався, оплата за водопостачання і водовідведення, електроенергію здійснюється по іншим договорам, які укладаються безпосередньо між ним та підприємством, що надає комунальні послуги. Також відповідач надав суду заяву про застосування строків позовної давності по справі, зазначивши, що в розрахунку заборгованості вказується заборгованість у розмірі 14325,93 грн станом на 01.01.2018 року, а позов подано у грудні 2020 року. На думку відповідача, це означає, що при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв`язку з чим починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою про захист своїх інтересів. Тому, на думку відповідача, строк позовної давності сплив до 01.01.2018 року, з огляду на що, просить суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 26.02.2021 року цивільний позов був залишений без руху з наданням позивачу п`ятиденного строку для усунення недоліків шляхом надання суду виправленої редакції позовної заяви відповідно до кількості сторін з зазначенням та наданням: доказів, що підтверджують вказані у позові обставини, а саме: належності на праві власності відповідачу квартири АДРЕСА_1 ; доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою.

03.03.2021 року у встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви та надав суду виправлену редакцію позовної заяви відповідно до кількості сторін.

Ухвалою суду від 10.03.2021 року було прийнято до свого провадження справу, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення учасників справи та досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

13.04.2021 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 27.03.2003 року та є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем Дніпровським індустріально-педагогічним технікумом як балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 . Вказаний будинок перебуває у державній власності та на праві господарського відання закріплений за позивачем (Том 1 а.с.23-54, 100-240).

Відповідач має заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2018 року по 01.11.2020 року в сумі основного боргу 42111,96 грн (Том 1 а.с.62).

Позивачем складались акти звіряння розрахунків з відповідачем та претензії щодо погашення відповідачем заборгованості за спожиті житлово-комунальні послугу від 05.05.2020 року, 04.08.2020 року, з якими не погодився відповідач, про що свідчить його особистий підпис з відміткою про незгоду. Також позивачем складались претензії 03.11.2020 року, 18.12.2020 року, які за відомостями з актів від 19.11.2020 року та 21.12.2020 року, складених комісією у складі головного бухгалтера, завідуючого господарства, мешканки квартири НОМЕР_2 , відповідач відмовився отримувати, бо не відчиняв двері (Тому 1 а.с.9-13, 16-17, 55-59).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з ОСОБА_1 на користь Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2018 року по 01.11.2020 року в сумі основного боргу 42111,96 грн.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 151 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Статтею 67 ЖК УРСР визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 68 ЖК УРСР, споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житлово-комунальні послуги. Плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського фонду вносяться щомісячно.

Відповідно до ст. 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-ІV (далі - Закон України № 1875-ІV, в редакції, чинний у період з 01.01.2018 року по 01.05.2019 року), предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України № 1875-ІV, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII (далі - Закон України № 2189-VIII, введений в дію 01.05.2019 року), предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України № 2189-VIII, комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ст. 9 Закону України № 2189-VIII, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України № 2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати комунальних послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними за згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані йому комунальні послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, які на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень п. 7, п. 17, п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тобто відповідач є споживачем комунальних послуг, а під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг, що може бути опосередковано через оформлення письмової угоди шляхом видачі квитанцій та інших розрахункових документів на оплату за спожиті комунальні послуги.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до змісту пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову.

Так, у ході судового засідання було встановлено, що під час здійснення відповідачем оплати за надані комунальні послуги, ним не вказувався період сплати, що мало наслідком автоматичне зарахуванням позивачем здійснених відповідачем оплат за комунальні послуги за попередні періоди.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт відповідачем порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 42111,96 грн за період 01.01.2018 року по 01.11.2020 року є законними та обґрунтованими.

Крім того, суд враховує те, що відповідач в ході судового розгляду справи визнав заявлену відповідачем суму заборгованості за комунальні послуги у повному обсязі, проте вважав, що застосуванню підлягають строки позовної давності.

З приводу тверджень позивача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтерес.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз викладених вище норм вказує, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як встановлено судом, з цивільним позовом позивач звернувся до суду 28.12.2020 року, зазначивши, що спірним періодом для стягнення комунальних платежів є період з 01.01.2018 року по 01.11.2020 року, загальна сума заборгованості відповідача за який становить 42111,96 грн. Також суд бере до уваги те, що під час судового засідання відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, зазначивши, що дійсно у нього є заборгованість зі сплати комунальних послуг. Проте, знаючи про це, він не був спроможний її виплачувати у повному обсязі, бо є пенсіонером та не може сплачувати такі великі кошти.

Так, з розрахунку заборгованості видно, що за вказаний у позові період надання комунальних послуг, відповідач частково та періодично сплачував заборгованість, не зазначаючи період, за який він сплачує кошти за комунальні послуги, що свідчить про, те що перебіг позовної давності по пред`явленим позовним вимогам переривався. При цьому протилежного відповідачем не зазначено та не надано доказів. Таким чином, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, тому заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає та наслідки пропуску строку позовної давності не підлягають застосуванню.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787.

Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подається до відповідного органу Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 2, 3, 4, 8 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Аналіз викладених вище норм ЦПК України вказує, що розмір витрат на професійну правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Аналіз викладених вище положень визначає, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються: складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Суд бере до уваги те, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа № 815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа № 826/841/17, додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року, справа № 922/1163/18).

З урахуванням положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд бере до уваги вказані правові висновки Верховного Суду.

Так, як вбачається з наданих представником позивача письмових доказів на підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, видно, що позивачу були надані адвокатські послуги адвокатом Орлом В.Ю. на підставі договору про надання послуг з адвокатської діяльності № Д-1 від 09.02.2021 року (Том 1 а.с.60-61). На підтвердження понесених витрат або витрат, які будуть понесені, позивач надав суду платіжне доручення № 863 від 28.12.2020 року на суму 10000,00 грн, в тому числі сплачені позивачем 2000,00 грн за надані послуги в частині надання адвокатських послуг щодо позову до ОСОБА_1 , акт приймання-передачі наданих послуг від 09.04.2021 року та погодинні розрахунки від 28.12.2020 року та від 09.04.2021 року, на загальну суму 3500,00 грн (Том 1 а.с.63, Том 2 а.с.51-55, 61-64). Під час судового засідання відповідач ОСОБА_1 не заперечував проти заявленого розміру судових витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Суд бере до уваги положення ст. ст. 137, 141 ЦПК України та правовий висновок Верховного Суду з приводу того, для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа № 815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа № 826/841/17).

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене, позовні вимоги Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму підлягають повному задоволенню.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а також того, що позов Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму задоволений повністю, відповідач визнав позов, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1051,00 грн, тобто 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем під час подання позову, а інші 50 відсотків - підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України, тобто сплачена позивачем частина судового збору у розмірі 1051,00 грн.

Суд додатково зазначає, що документ на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України міститься в матеріалах цивільної справи № 204/8881/20, а саме: платіжне доручення № 206 від 23.12.2020 року на суму 2102,00 грн (Том 1 а.с.1). При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаного дубліката квитанції, є Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпра, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення частини сплаченого позивачем судового збору.

Крім того, з приводу розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 3500,00 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 142, 206, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

вирішив:

Позов Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму (місцезнаходження: 49017, місто Дніпро, вулиця Володимира Івасюка, 51; ) заборгованість за житлово-комунальні послуги за період 01.01.2018 року по 01.11.2020 року у розмірі основної заборгованості - 42111,96 грн (сорок дві тисячі сто одинадцять гривень 96 копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму (місцезнаходження: 49017, місто Дніпро, вулиця Володимира Івасюка, 51; ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1051,00 грн (одна тисяча п`ятдесят одна гривня 00 копійок).

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпра (місцезнаходження: 49055, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Тітова, будинок 7; ) повернути Дніпровському індустріально-педагогічному технікуму (місцезнаходження: 49017, місто Дніпро, вулиця Володимира Івасюка, 51; ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1051,00 грн (одна тисяча п`ятдесят одна гривня 00 копійок) (платіжне доручення № 206 від 23.12.2020 року на суму 2102,00 грн міститься в матеріалах цивільної справи № 204/8881/20).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму (місцезнаходження: 49017, місто Дніпро, вулиця Володимира Івасюка, 51; ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн (три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду, що відповідає приписам підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 23.04.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва