Провадження № 2-о/643/42/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2021 19 квітня 2021 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Абсалямової А.Р.,

заявника ОСОБА_1 ,

у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові, розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

Заявниця звернулася до суду із заявою, якою просить встановити факт перебування ОСОБА_1 на території України з 1990.

Вимоги заяви мотивує тим, що прибула до України у 1990 із м. Тбілісі, де разом з чоловіком, офіцером РА, проходили службу. У зв`язку з війною, яка почалась у Грузії, змушені були тікати, залишивши усі речі. Виписатись із квартири в м. Тбілісі не змогла, т.я. нічого не працювало та хотіла зберегти квартиру, тому виїхати та виписатися із квартири змогла тільки у 1992. Заявниця прописалася в м. Харкові у 1992, але за фактом проживали в м. Харкові з 1990. Заявниця неодноразово зверталася до ОВІРу за отриманням посвідки на проживання, але відмолено, хоча посвідку на проживання заявниці видано у 2002, однак через переїзд та проживання у Росії, посвідка анульована. Повернувшись до м. Харкова, який вважає рідним містом, беручи до уваги вік та стан здоров`я, не в змозі їздити до Росії. У Росії отримує пенсію, яку витрачає в Україні, постійно облагороджує свій під`їзд у місці проживання тощо. В 2001 помер чоловік ОСОБА_2 та у 2004 була вимушена виїхати у м. Благовещенськ РФ для догляду за хворими батьками. Після смерті батьків знову повернулася до України у 2012, оскільки має у власності квартиру в м. Харкові.

Від представника ГУ ДМС в Харківській області надано відзив на заяву, із змісту якої вбачається, що заявниця не надала доказів документального підтвердження постійного проживання на території України у вказаний нею період. ОСОБА_1 надала копію невстановленого документу з відміткою про реєстрацію місця проживання в м. Харкові з 19.05.1992, при цьому сама підвереджує факт реєстрації в м. Харкові з 1992. Довідка, що міститься в матеріалах справи, видана начальником ЖЕК №40 про реєстрацію ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1992 по 2004 за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, надана копія ордеру №1266, виданого у 1978 ОСОБА_2 про право на зайняття квартири в АДРЕСА_2 . Вказані докази не підвереджують факту постійного проживання заявниці на території України до 24.08.1991. Крім того, представник зазначає,що ОСОБА_1 просить встановити факт перебування на території України з 1990, при цьому, термін «перебування» чинне законодавство передбачає тимчасове знаходження на території України, а також і те, що ЗУ «Про громадянство України», ЗУ «Про імміграцію» в частині вимог даної справи, стосуються виключно постійного проживання та території, яка стала територією України до 24.08.1991. При таких обставинах в задоволенні заяви ОСОБА_1 просить відмовити.

Заявниця в судовому засідання підтримала викладені вище обставини та вимоги заяви, просила заяву задовольнити.

Представник зацікавленої особи в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду, надав заяву про розгляд справи без участі представника.

Суд, вивчивши доводи заявника, вислухавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, виходячи із такого.

Відповідно до правил ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Заявниця просить встановити факт проживання на території України з 1990 з метою подальшого отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.4 ЗУ «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до ч.1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один із батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до ЗУ «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, ріні (повно рідні та неповнорідні) брат чи сестра народились або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання.

Так, на підтвердження своїх доводів та вимог заяви, ОСОБА_1 суду надала такі докази: копії паспорту громадянина СРСР із поміткою про реєстрацію по АДРЕСА_1 з 19.05.1992; довідки без дати та номеру ЖЕК №40 про реєстрацію ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 з 1992 по 2004; свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 з 11.11.1996, довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 від 22.01.1997; ордеру, виданому ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 ; ордеру, виданого ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_4 , свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Благовещенск, Амурської області, РФ Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.09.2014 та паспорту громадянина Російської Федерації на ім`я ОСОБА_6 (а.с.24-33).

Із пояснень в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_1 знають з 1990, яка проживала по АДРЕСА_5 , а потім переїхала до РФ.

Між тим, вказані вище докази є неналежними, не достатніми та такими, що не стосуються предмету доказування, оскільки жодним чином не підтверджують факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України до 24.08.1991.

Далі, заявниця просить встановити факт перебування на території України з 1990.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.1 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Тобто, в розумінні зазначеної норми Закону під терміном «перебування» передбачене тимчасове знаходження на території України, при цьому, вимоги ЗУ «Про громадянство України», ЗУ «Про імміграцію» в частині вимог заяви ОСОБА_1 стосуються виключно постійного проживання на території, яка стала територією України до 24.08.1991.

Отже, аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що заявницею належним чином не доведено вимоги заяви, у суду відсутні правові підстави для встановлення факту, про який просить остання, а тому в задоволені вимог заяви необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 12,81, 83, 258-261, 263-265, 315-319 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Відомості про учасників справи, які не оголошуються судом:

Заявник: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .

Зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, адреса місця знаходження: 61057, м. Харків, вул. Римарська,24.

Повний текст виготовлений 27.04.2021.

Суддя Сугачова О.О.