судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду Погрібного С. О.
справа № 369/8126/17
провадження № 61-5137св19
постанова Верховного Суду від 24 березня 2021 року

Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаю окрему думку.

Постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2019 року залишено без змін.

Ухвалюючи у цій справі рішення про залишення без змін рішення апеляційного суду, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила з такого.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року позови ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти на загальну суму 800 000, 00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки зазначені грошові кошти утримуються відповідачем за відсутності будь-яких правових підстав для цього, то вони відповідно до статті 1212 ЦК України вважаються безпідставно набутими та підлягають поверненню позивачу.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 45 000, 00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відсутність правової підстави набуття майна - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не заснований на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення виникнення між учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Суд першої інстанції не врахував, що грошові кошти перераховувалися позивачем на банківський рахунок відповідача за його власною ініціативою, протягом певного періоду часу, а отримання ОСОБА_2 грошових коштів відбулося у незаборонений цивільним законодавством спосіб.

Вирішуючи спір по суті, на переконання Верховного Суду, установивши, що спірні кошти перераховувалися позивачем як подарунок відповідачу, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що підстави для повернення спірних грошових коштів відсутні.

Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про наявність між сторонами у справі договірних правовідносин, які, за встановлених у справі обставин, підпадають під ознаки таких, що виникли з договору дарування.

Визнання позивачем у його зверненні до органів Державної фіскальної служби України обставин щодо перерахування ОСОБА_2 грошових коштів у дарунок, спростовує його доводи про те, що ці кошти отримані відповідачем у позику.

Із наведеною позицією суду не погоджуюсь, враховуючи таке.

Щодо наявності правових підстав для застосування правил статті 1212 ЦК України

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, - є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.

Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені).

У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено.

Судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі не встановлено відповідних договірних відносин, а так само не встановлено перебування сторін у близьких сімейних відносинах або наявності у позивача обов`язків, визначених СК України, щодо фінансового забезпечення відповідача.

Відповідно, враховуючи характер взаємних стосунків між сторонами справи, не можливо встановити, що передання великої за розмірами грошової суми відповідала будь-якій правомірній та справедливій меті й відповідач вправі була розраховувати на те, що такі грошові кошти вона правомірно набула у власність.

За загальним правилом, набуття права власності на отримане майно від іншої особи, ґрунтується на відповідному волевиявленні відчужувача, воля якого сформована вільно. Таке волевиявлення має бути однозначним за своїм змістом та свідчити про бажання колишнього власника такого майна, спрямованого на передачу його саме у власність такого набувача.

Загальною засадою цивільного законодавства є добросовісність, розумність, справедливість. Цей принцип повною мірою підлягає як врахуванню учасниками цивільних відносин під час обрання варіанта належної поведінки з іншими учасниками, а так само має бути застосований під час оцінки судом поведінки усіх учасників цивільних відносин між собою.

Кожна особа, діючи правомірно, повинна усвідомлювати, чи існує будь-яка справедлива підстава отримання нею тих або інших грошових коштів (матеріальних благ), чи відповідає існуючий характер взаємних стосунків сторін природі та вартості певного роду отримання, чи не створює така передача блага обов`язок з повернення неналежно отриманого.

При цьому, суд має виходити з того, що підстава отримання будь-якого майна безвідплатно від іншої особи має бути недвозначною та явно вираженою з боку особи, яка здійснює таке передання. Отже, діючи розумно та добросовісно, кожен учасник цивільних відносин має оцінювати, чи не створює отримання якогось майна від іншої особи для самого отримувача певні цивільні зобов`язання, зокрема й щодо повернення отриманого без справедливої підстави.

Цивільне право слугує меті забезпечення стабільності цивільного обороту, критерієм забезпечення чого є, за загальним правилом, отримання усіма учасниками цивільних відносин лише належного, тобто того, на отримання чого особа вправі справедливо та розумно розраховувати.

Отже, саме такої розумної та справедливої підстави набуття грошових коштів, що є предметом спору, у відповідача не існувало ані на час їх отримання, ані у подальшому такі підстави не виникли.

Встановивши, що спірне майно, грошові кошти у розмірі 800 000, 00 грн, набуті ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_1 не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, які б свідчили про існування будь-якої розумної та справедливої підстави для отримання їх відповідачем та набуття їх у власність, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, оскільки воно є безпідставно набутим.

Тотожний наведеному правовий висновок виклав Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19) за наслідками розгляду касаційної скарги у справі між тими самими сторонами з аналогічним предметом спору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд здійснив переоцінку одних і тих самих доказів з порушенням вимог статті 89 ЦПК України, зокрема не навів мотивів, у зв`язку з якими він дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково вважав, що між сторонами відсутні правовідносини, що виникли на підставі договору дарування.

Щодо наявності договірних відносин між сторонами спору

Висновки суду апеляційної інстанції про те, що зазначені грошові кошти були передані відповідачу як дарунок, вважаю помилковими, оскільки згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України

«Про валюту і валютні операції» валютною цінністю є, зокрема, національна валюта (гривня).

Згідно з частиною п`ятою статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, доказів укладення такого договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, відповідачем не надано.

Згідно із частиною другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно, належним та допустимим доказом існування відносин з договору дарування щодо предмета спору мав бути певний письмовий договір, існування якого стороною не доведено і судом не встановлено. Звернення позивача до органів Державної фіскальної служби України обставин щодо перерахування ОСОБА_2 грошових коштів у дарунок не є достатнім та допустимим доказом існування між сторонами саме таких договірних відносин.

Проте, апеляційним судом та Верховним Судом не враховані наведені положення закону, внаслідок чого суди зробили недостатньо обґрунтований та правильний висновок про природу правовідносин між сторонами спору.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні норм матеріального права.

Вважаю, що згадана постанова Верховного Суду у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19) є обов`язковою для врахування під час вирішення спору між сторонами у цій справі, оскільки суд касаційної інстанції, досліджуючи характер правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дійшов висновку про те, що між сторонами відсутні дружні чи сімейні відносини, зокрема, зазначив, що ОСОБА_2 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин перебування з позивачем у фактичних шлюбних відносинах чи інших сімейних стосунках або наявності у позивача обов`язків, визначених Сімейним кодексом України, щодо фінансового забезпечення відповідача або її дочки.

Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів, що між сторонами спору виникли відносини з договору дарування, вважаю, що висновки апеляційного суду зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Сторонами не надано, а судом не здобуто доказів, які б підтверджували, що грошові кошти, передані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дарунком, а тому відсутні правові підстави для їх повернення як безпідставно набутих.

Щодо відмінності правових культур

Додатково суди мали врахувати, що спір виник у відносинах з іноземним елементом. Сторони є носіями різних культур, зокрема й різних правових культур, що могло вплинути на оцінку їх поведінки та сприйняття поведінки іншої сторони.

Культурні традиції, правові традиції визначають та формують правомірні очікування різних сторін, межі дозволеної поведінки та критерії оцінки поведінки іншої сторони.

Судом апеляційної інстанції та Верховним Судом не враховано, що позивач, виходячи зі своїх культурних і правових традицій, під час обрання варіанта власної поведінки, чітко та недвозначно розмежовував у своїх відносинах з відповідачем, у яких випадках він здійснював дарування, в яких - надавав допомогу, у інших випадках - не визначав таку мету передання грошових коштів, справедливо розраховуючи на їх повернення за першою його вимогою.

Наведене підтверджується відповідними виписками з карткового рахунку позивача від 18 січня 2017 року, відповідно до якого певні трансакції помічені коментарем до платежу про призначення платежу: «Gift for Viktoria and Kari» та «Help with mother and Kira», однак платежі за спірними грошовими коштами, що були предметом розгляду у цій справі, не відмічені подібними коментарями щодо їх призначення та цілі спрямованості.

Цивільному праву притаманна презумпція правомірності та добросовісності дій (поведінки) усіх учасників цивільних відносин. Переважна частина приватноправових відносин виникають, розвиваються та припиняються відповідно до очікувань сторін у правомірному і добросовісному ракурсі. Цивільне правопорушення є певним ексцесом, нечастим винятком у переважно правомірному розвитку цивільних відносин.

Відповідно, українському національному характерові є притаманні такі риси як прагнення до справедливості та чесності у відносинах.

Тож поведінка відповідача не відповідала традиціям як позивача, який є носієм інакшої, аніж українська правової традиції, а так само не відповідає українській правовій традиції.

Недобросовісність та несправедливість поведінки учасника цивільних відносин виключають можливість надання йому захисту судом.

Підсумовуючи викладене, вважаю, що у справі, що переглядалася, обґрунтованим є рішення про задоволення касаційної скарги, скасування постанови Київського апеляційного суду від 28 січня 2019 року та про залишення в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року.

Суддя С. О. Погрібний