Справа № 708/668/21
Номер провадження № 2/708/228/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Чигирин

Чигиринський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Попельнюха А.О.,

за участю:

секретаря судових засідань - Циріль С.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Посипайко А.І.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чигирині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення. В обґрунтування поданого позову зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2020 він набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав та підтверджено витягом від 02.09.2020.

Після реєстрації права власності на вказаний будинок ОСОБА_1 стало відомо, що в ньому зареєстрована та проживає колишня дружина попереднього власника ОСОБА_3 - відповідач по справі ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою ЦНАП виконкому Чигиринської міської ради від 11.06.2021.

Реєстрація та проживання відповідачки ОСОБА_2 у придбаному позивачем будинку перешкоджає йому використовувати вказаний будинок для власного проживання та проживання членів його сім`ї, ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідачки з проханням виселитися з належного йому будинку. 25.09.2020 на адресу відповідачки позивачем була направлена вимога про зняття з реєстрації та виселення, яку ОСОБА_2 отримала 25.09.2020, проте вимоги ОСОБА_1 не виконала.

ОСОБА_2 набула право користування жилим приміщенням у спірному житловому будинку як член сім`ї попереднього власника цього будинку ОСОБА_3 . 18.12.2019 рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Відповідно після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вона втратила таке право. Тому просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному на праві власності ОСОБА_1 житловому будинку АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 з належного позивачу житлового будинку, відшкодувати понесені позивачем судові витрати.

Ухвалою від 12.07.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначення підготовче судове засідання.

Від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечила та просила суд відмовити у його задоволенні.

У підготовчому засіданні представником позивача - адвокатом Посипайко А.І. до матеріалів справи долучені додаткові письмові докази, необхідність долучення яких було обґрунтовано висловленими відповідачкою у відзиві доводами та аргументами.

Ухвалою від 03.08.2021 підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив суд його задовольнити. Додатково суду повідомив, що він придбав будинок та не може ним користуватися. Після придбання він замінив замки, натомість ОСОБА_2 їх самовільно змінила і він наразі не може користуватися своєю власністю. З проханням виселитися добровільно звертався до неї неодноразово, але вона їх ігнорує.

Представник позивача - адвокат Посипайко А.І. в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила суд його задовольнити. В обґрунтування заявленого позову повідомила суду, що позивач правомірно придбав у ОСОБА_3 домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки продавець був одноосібним власником вказаного будинку. Договір купівлі-продажу ніким не оскаржувався. У будинку проживає колишня дружина попереднього власника - відповідач по справі ОСОБА_2 , яка своїм проживанням чинить перешкоди у реалізації позивачем належного йому права власності. Неодноразові звернення позивача з проханням звільнити будинок вона ігнорує, хоча на вказаний будинок жодних прав не має. Відповідачка має можливість звільнити спірний будинок добровільно та проживати разом зі своїми батьками, у яких є власне житло.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні, в обґрунтування своїх заперечень зазначила, що спірний будинок був придбаний нею разом зі ОСОБА_3 за спільні кошти, проте її колишній чоловік не спитав у неї згоди на продаж будинку, про продаж їй нічого не було відомо, тому вважає, що нотаріусом порушено вимоги закону посвідченням такого договору у її відсутність та без її згоди. Також зазначила, що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 протягом тривалого часу безперервно, а саме з 2003 року. Право на проживання у вказаному домоволодінні вже було підтверджено рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_3 . Іншого житла вона не має, тому у випадку задоволення такого позову буде порушено її право на житло, оскільки тоді ОСОБА_2 залишиться безхатченком, хоча є людиною похилого віку, має поганий стан здоров`я після перенесеного інсульту, являється інвалідом ІІІ групи. Крім того зазначила, що нотаріус не мала права посвідчувати договір купівлі-продажу, оскільки таким чином будинок продали разом із нею, що є порушенням закону. Купівлю-продаж вважає фіктивною, оскільки її колишній чоловік ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є друзями, разом займаються бджільництвом. Після того, коли ОСОБА_3 судом було відмовлено у виселенні відповідачки зі спірного домоволодіння її колишній чоловік вирішив за допомогою свого товариша ОСОБА_1 її виселити. Тому вважає, що сам договір було укладено «про людське око», тобто без наміру створення реальних правових наслідків, а лише для виселення відповідачки. За час свого проживання вона правил проживання не порушувала, будинок не псувала та не руйнувала, заходи громадського впливу до неї не застосовувались. Жодних перешкод ОСОБА_1 у користуванні майном не чинить, він у будь-який час має можливість прийти туди. У ОСОБА_1 є інше житло, тому тут він проживати не буде, у свою чергу відповідачка іншого житла не має. Крім того, у будинку ще з ініціативи ОСОБА_3 відключені газопостачання та світло, тому він не придатний для проживання.

Заслухавши учасників, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

На підставі ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 2 статті 319 Цивільного кодексу України регламентовано, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

На підставі ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був власником житлового будинку з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 20.09.2019 (справа № 708/585/19, провадження № 2/708/171/19) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення фактів спільного проживання до реєстрації шлюбу та придбання будинку внаслідок спільної праці, визнання будинку спільною сумісною власністю у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено. Під час розгляду справи судом було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2000 ОСОБА_3 набув право власності на вказане домоволодіння. Також під час розгляду справи суд прийшов до висновку, що вказане майно було придбано до укладення шлюбу зі ОСОБА_2 та є його особистою приватною власністю. Зазначене рішення вступило у законну силу 21.10.2019, тому вказані обставини звільнені від доказування, що відповідає вимогам ст. 82 ЦПК України.

02.09.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., зареєстровано в реєстрі за № 603.

Відповідно до п. 1 вказаного договору ОСОБА_1 прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 . Право власності позивача на набуте у приватну власність нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у день вчинення правочину, що підтверджено витягом від 02.09.2021 (індексний номер витягу 222429338).

За таких обставин судом встановлено, що право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем ОСОБА_5 набуто відповідно до вимог чинного законодавства. Твердження відповідачки ОСОБА_2 в цій частині, зокрема щодо належності будинку до спільного сумісного майна подружжя, наявності її частки у праві власності на будинок, суд оцінює критично, оскільки вказані твердження спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

На підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

З наданої суду домової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у вказаному житловому будинку з 18.03.2003. Вказаний факт також підтверджено інформацією виконавчого комітету Чигиринської міської ради від 11.06.2021 та від 09.07.2021, та визнано сторонами.

Відповідно до постанови Черкаського апеляційного суду від 23.07.2020 (справа № 708/58/20, провадження № 22-ц/821/925/20) по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення, стягнення коштів за комунальні послуги судом встановлено, що судом першої інстанції у позові ОСОБА_3 було відмовлено, рішенням апеляційного суду вказане рішення залишено без змін. Під час розгляду зазначеної цивільної справи судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована у спірному будинку з 18.03.2003, з 23.02.2008 по 18.12.2018 сторони перебували у шлюбі. Відповідач по справі ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї позивача, який є власником будинку, у якому ОСОБА_2 зареєстрована з 2003 року та проживає там на законних підставах, відповідно не може бути зняття з реєстраційного обліку та виселена із домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

У свою чергу під час розгляду справи N 569/4373/16-ц, провадження N 14-298цс19, Велика Палата Верховного Суду висловила наступні правові висновки (постанова від 21.08.2019).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору міни, внаслідок яких ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Аналізуючи встановлені під час розгляду обставини справи суд приходить до висновку, що відповідачка по справі ОСОБА_2 набула право користування спірний житлом відповідно до закону як член сім`ї власника житла, проживає там безперервно з моменту реєстрації.

У свою чергу з аналізу договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2020 вбачається, що його сторони діяли недобросовісно. Вказані висновки суду обґрунтовуються тим, що такий договір укладено трохи більше ніж через місяць після розгляду Черкаським апеляційним судом цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення, стягнення коштів за комунальні послуги.

В самому договорі купівлі-продажу сторони зазначили, що особи, котрі проживають або зареєстровані в будинку на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з будинку в строки, встановлені цим договором; внаслідок продажу будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; будинок не наданий в користування наймачам (орендарям); обтяжень, також прав будь-яких третіх осіб щодо будинку немає. Також у договорі зазначено, що відчужуваний житловий будинок оглянутий покупцем; продавець зобов`язується сплатити заборгованість з комунальних послуг, знятись з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у будинку, звільнити будинок від речей, вилучити ключі від будинку в осіб, які їх мали, і передати будинок покупцеві. Обов`язок продавця передати будинок покупцеві вважається виконаним у момент передачі покупцеві ключів від будинку.

Натомість під час надання пояснень позивач ОСОБА_1 повідомив, що після придбання вказаного будинку він прийшов та змінив усі замки, оскільки ключів не мав.

З урахуванням наведеного суд приходить до переконання, що позивачеві було достеменно відомо на момент придбання будинку про факт реєстрації та проживання у ньому відповідачки по справі ОСОБА_2 та відсутність у неї добровільної згоди змінити власне місце проживання. Вказане підтверджується тим, що у розпорядженні позивача наявні домова книга, копія рішення від 18.12.2018 про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , копія рішення від 20.09.2019 про встановлення фактів спільного проживання до реєстрації шлюбу та придбання будинку внаслідок спільної праці, визнання будинку спільною сумісною власністю. Крім того, відповідно до п. 2, п. 3 договору купівля - продаж спірного майна сторонами була здійснена за оціночною вартістю, а не ринковою, що у свою чергу впливало на оподаткування під час нотаріального посвідчення вказаного правочину.

Відповідно відчуження спірного будинку попереднім власником ОСОБА_3 , колишнім членом сім`ї якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користується безперервно з 2003 року.

Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2020 щодо передачі ОСОБА_1 права власності на житловий будинок ОСОБА_3 були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 та спрямованими на позбавлення її права користування житлом.

При цьому купівля-продаж, у результаті якої у ОСОБА_3 припинилось, а позивача виникло право на житло, вочевидь не відповідав добросовісності, оскільки сторони договору купівлі-продажу були достовірно обізнані про право ОСОБА_2 на користування цим будинком.

Крім того, виселення ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю IІI групи, може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю у особи житла, а з урахуванням її стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

Крім того, у постанові від 21.08.2019 (справа N 569/4373/16-ц, провадження N 14-298цс19) Велика Палата Верховного Суду висловила правовий висновок, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача ОСОБА_2 - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка є особою з інвалідністю IІI групи, іншого житла не має та набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, тому позов не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 41, 47 Конституції України, ст. ст. 316-319, 328, 334, 383, 391, 405, 825 ЦК України, ст. ст. 109, 114, 116, 156 ЖК України, ст. ст. 2, 5, 12, 43, 76-84, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Чигиринський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники та їх адреси:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстр.: АДРЕСА_2 , прож.: АДРЕСА_3 );

Представник позивача: адвокат Посипайко Алла Іванівна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 000747, видане 03.05.2017 Радою адвокатів Черкаської області, адреса робочого місця адвоката: м. Черкаси, вул. Хоменка, буд. 19);

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , прож.: АДРЕСА_1 .

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені судом 25.08.2021, повне рішення складено 06.09.2021.

Суддя А.О. Попельнюх