Постанова

Іменем України

01 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 523/9720/17

провадження № 61-7715 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року у складі судді Бузовського В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з грудня 2005 року вона спільно проживала разом із ОСОБА_2 , яка дітей та інших родичів

не мала, у квартирі

АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, після її смерті відкрилась спадщина на майно, а саме на вищевказану квартиру.

Вказувала, що доглядала за ОСОБА_2 , допомагала вести господарство, утримувала квартиру в належному стані.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2013 року (справа № 1527/19411/12) її позов до ОСОБА_3 (її батько)

про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання права

на спадкування за законом задоволено. Встановлено факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з грудня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Їй визначено додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини

за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 протягом трьох місяців із дня набрання рішенням законної сили. Визнано за нею

право на спадкування квартири після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

На підставі вказаного судового рішення вона звернулася до Четвертої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття

спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 24 серпня 2014 року їй видано свідоцтво про права на спадщину за законом.

Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 травня

2015 року у справі № 1527/19411/12 задоволено апеляційну скаргу Одеської міської ради та скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2013 року, ухвалено нове судове рішення про відмову

у задоволенні її позову.

Із цих підстав вона звернулася до суду із даним позовом.

Зазначала, що факт її спільного проживання із ОСОБА_2 підтверджується належними доказами, зокрема: довідкою (випискою

з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію); актом, складеним сусідами; наявністю у неї оригіналів документів ОСОБА_2 ; квитанціями про оплату комунальних послуг.

З урахуванням наведеного та положень статей 1264, 1268 ЦК України, посилаючись на відсутність інших спадкоємців, які могли б підтвердити належним чином своє право на спадкування, ОСОБА_1 просила суд: встановити факт її проживання із спадкодавцем - ОСОБА_2 ,

з грудня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за нею право власності

у порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2

на квартиру

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року

позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання із спадкоємцем на час відкриття спадщини, визнання права власності залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України (повторна неявка позивача, повідомленого

належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи

за його відсутності).

Постановою Одеського апеляційного суду від 31 травня 2019 року

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року скасовано, справу

передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1

із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі

АДРЕСА_1 з грудня

2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_1 право на спадкування майна після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 довела,

що проживала з померлою ОСОБА_2 однією сім`єю з грудня

2005 року до її смерті. Позивач є спадкоємцем четвертої черги і за нею має бути визнано право на спадкування майна після померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Разом із тим, право власності на спірну квартиру за позивачем не може бути визнано, оскільки право власності зареєстровано за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі судового рішення (справа № 523/16475/15-ц), яке не скасовано в установленому законом поряду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу Одеської міської ради залишено без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 довела належними й допустимими доказами факт спільного проживання з померлою ОСОБА_2 однією сім`єю з грудня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто більше п`яти років.

При цьому у рішенні суду першої інстанції відсутні відомості стосовно

допиту свідка ОСОБА_4 у судовому засіданні 01 жовтня 2018 року,

а встановити надані ним показання з протоколу судового засідання неможливо, оскільки відповідна інформація у ньому відсутня.

Крім того, право власності на спірну квартиру зареєстровано

за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради

на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області

від 30 січня 2017 року (справа № 523/16475/15-ц), яка раніше

ОСОБА_1 пред`явила позов, а тому районний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру. Проте, апеляційний суд зазначив, що у даній справі

та у справі № 523/16475/15-ц різні підстави позову й не було доведено,

чи спростовано факти, які були предметом розгляду у справі

№ 523/16475/15-ц.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 до Верховного Суду, Одеська

міська рада, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає те,

що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Крім цього, судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року поновлено Одеській міській раді строк на касаційне оскарження рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року. Відкрито касаційне

провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 523/9720/17 із Суворовського районного суду м. Одеси.

Відмолено у задоволенні клопотання Одеської міської ради про зупинення

дії постанови Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року

до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих

до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу

та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2021 року справу призначено

до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними

у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга Одеської міської ради мотивована тим, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, харчування, тобто наявність інших обставин,

які засвідчують реальність сімейних відносин. Судами неповно з`ясовано вказані обставини й не надано належної оцінки наявним у матеріалах

справи доказам, а також доводам відповідача на спростування факту спільного проживання ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_2 .

Крім того, судами ухвалено рішення на підставі недопустимих доказів. Довідка про те, що позивач нібито проживала у спірній квартирі з грудня

2005 року не містить дати її видачі, реєстраційного номеру, даних, ким вона підписана. ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства з ОСОБА_2 , наявності спільного бюджету та побуту.

При цьому факт відсутності скарг сусідів на її проживання у спірній квартирі

не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем.

Одеська міська рада вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, так як, звертаючись до суду з указаним позовом,

ОСОБА_1 , серед іншого, просила визнати за нею право власності

у порядку спадкування, натомість судом було визнано за нею право

на спадкування майна після померлої, мотивуючи це тим, що право

власності на спірну квартиру зареєстровано за територіальною громадою

міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішення суду,

яке набрало законної сили. Разом із цим, судами не надано належної оцінки факту визнання спадщини відумерлою та належності спірного майна Одеській міській раді (справа № 523/16475/15-ц).

Також посилається на правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі

№ 644/6274/16-ц, провадження № 14-283цс18, щодо умов, які є необхідними для визнання особи членом сім`ї.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 29 квітня 1994 року, зареєстровано та записано у реєстрову книгу за № 16-1311, виданого керівником органу приватизації на підставі розпорядження (наказу)

від 29 квітня 1994 № 35211, ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира

АДРЕСА_1 (а. с. 79-81, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується актовим записом про смерть від 12 травня 2011 року № 755 (а. с. 65, т. 1).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2013 року

у справі № 1527/19411/12 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання права

на спадкування за законом задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 з грудня 2005 року

по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено ОСОБА_1 додатковий строк

на подання заяви про прийняття спадщини за законом після померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 протягом трьох місяців із дня набрання рішенням законної сили. Визнано за ОСОБА_1 право на спадкування квартири після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2015 року задоволено апеляційну скаргу Одеської міської ради та скасовано вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2013 року, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

28 серпня 2014 року, тобто до скасування рішення районного суду, державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року у справі № 523/16475/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2017 року, позов Одеської міської ради

до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння і встановлення порядку виконання рішення задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 28 серпня 2014 року, зареєстровано за № 4-557, видано державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , на ім`я ОСОБА_1 . Визнано відумерлою спадщину, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , що складається з квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 36,7 кв. м,

у тому числі, житловою площею 22,5 кв. м. Визнано за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради право власності

на квартиру

АДРЕСА_1 . Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 ,

на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру

АДРЕСА_1 . Встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно

до якого це рішення після набрання ним законної сили є підставою для реєстрації Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції права власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на підтвердження факту спільного проживання

з ОСОБА_2 із грудня 2005 року у квартирі

АДРЕСА_1 надала: копію довідки (виписку

з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) за підписами начальника, паспортиста, бухгалтера Дільниці № 2 комунального підприємства

«ЖКС Північний» (а. с. 10, т. 1); копію акту, складеного сусідами,

які проживають у квартирах № 10 , № 14 , № 35 , підписи яких завірені начальником Дільниці № 2 комунального підприємства «ЖКС Північний»

(а. с. 9, т. 1); копію довідки, видану на її ім`я (а. с. 8, т. 1).

Відповідно до відповіді начальника Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на запит директора товариства з обмеженою відповідальністю «Флеш» від 12 жовтня 2015 року

ОСОБА_2 за період часу з грудня 2005 року по травень 2011 року

не зверталася до поліції із заявами про незаконне проживання

ОСОБА_1 та інших осіб у квартирі АДРЕСА_1 . З ІНФОРМАЦІЯ_1 по день надання відповіді мешканці будинку

АДРЕСА_1 не зверталися до поліції з приводу незаконного проникнення невідомих осіб, чи ОСОБА_1 до квартири

АДРЕСА_1 (а. с. 12, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга Одеської міської ради підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного

у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи

чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної

в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства,

що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового

або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав

та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця)

до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом

або за законом.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю

не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи,

які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня

2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали

зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати

з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю

зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Тлумачення вказаних норм права дає підстави для висновку,

що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264

ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме:

1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних

чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі

№ 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом

у постановах: від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18); від 10 жовтня 2019 року у справі

№ 520/8495/17 (провадження № 61-7058св19); від 17 жовтня 2019 року

у справі № 712/1294/17 (провадження № 61-34351св18); від 09 січня

2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення

або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , суди

не звернули уваги на те, що належних та допустимих доказів

на підтвердження ведення спільного побуту, виконання взаємних прав

та обов`язків позивачем не надано, у мотивах оскаржуваних судових рішень відсутні посилання на конкретні відповідні обставини та факти.

Суди попередніх інстанцій обмежилися лише посиланням на те, що факт спільного проживання позивача та померлої ОСОБА_2 з грудня

2005 року і до її смерті, по ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується наданими позивачем доказами, а саме: відповідними довідками та актом, складеним сусідами (а. с. 8, 9, 10, т. 1).

При цьому суди виходили із того, що необхідний факт підтверджується сплатою позивачкою комунальних послуг, відсутністю звернень/скарг

відносно неї до правоохоронних органів, як за життя самою

ОСОБА_2 , так і сусідами у їх будинку після її смерті, а також наявністю у позивачки оригіналів правовстановлюючих документів померлої.

Разом із тим, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те,

що надані ОСОБА_1 докази не є безспірним підтвердженням саме факту її проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_2

з грудня 2005 року і до дня смерті останньої.

Так, з копії довідки (а. с. 8, т. 1), за якою позивач нібито проживала у спірній квартирі з грудня 2005 року, неможливо встановити дати її видачі, реєстраційного номеру, даних, ким вона підписана.

З наданої позивачем копії довідки (а. с. 10, т. 1), у якій також відсутня дата

її видачі та реєстраційний номер, взагалі не вбачається, з якого часу вона проживала разом із спадкодавцем.

Акт, складений сусідами, які проживають у квартирах № 10 , № 14 ,

№ 35 , підписи яких завірені начальником Дільниці № 2 комунального підприємства «ЖКС Північний», не містить підписів самих сусідів

(а. с. 9, т. 1). При цьому з наданої ОСОБА_1 копії акта неможливо встановити, коли його було складено, а також з якого часу позивач проживає за вказаною в акті адресою.

Колегія суддів вважає, що відсутність скарг, як з боку ОСОБА_2 ,

так і з боку сусідів відносно ОСОБА_1 взагалі не є підтвердженням факту спільного проживання останньої зі спадкодавцем однією сім`єю.

Крім того, Верховний Суд вважає безпідставними висновки судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 утримувала спірну квартиру

в належному стані, сплачувала комунальні послуги, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та ґрунтуються на припущеннях,

а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення

(частина шоста статті 81 ЦПК України).

Більше того, сам факт надання допомоги іншій особі, яка є одинокою особою похилого віку, не є безумовним підтвердженням наявності факту проживання однією сім`єю та не свідчить про наявність підстав для застосування статті 1264 ЦК України (постанова Верховного Суду

від 07 квітня 2020 року у справі № 369/9334/16-ц, провадження

№ 61-20367св19).

Таким чином, суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок

про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 , так як остання не довела достатніх і переконливих обставин, існування яких свідчить про факт її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю, а також ведення ними спільного господарства, наявності спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, участі у витратах

на утримання житла, його ремонт, взаємних прав та обов`язків тощо.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові

від 28 травня 2021 року у справі № 182/653/17, провадження

№ 61-11815св20.

При цьому судами не надано належної правової оцінки факту визнання спадщини відумерлою, що визнано судовим рішенням.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2017 року (справа № 523/16475/15-ц), позов Одеської міської ради задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину

за законом, яке видано 28 серпня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 . Визнано спадщину після померлої ОСОБА_2 , що складається зі спірної квартири, відумерлою. Визнано за територіальною громадою міста Одеси

в особі Одеської міської ради право власності на спірну квартиру. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси вказану квартиру. Встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого це рішення після набрання ним законної сили є підставою для реєстрації Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції права власності

за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради

на квартиру

АДРЕСА_1 .

Крім того, встановивши, що право власності на спірну квартиру не може бути зареєстровано за позивачем, оскільки уже зареєстровано

за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, суди попередніх інстанцій безпідставно визнали за ОСОБА_1 право

на спадкування спірного майна, так як успадкувати вказану квартиру

є неможливим.

Оскільки позивач не надала належних і допустимих доказів,

які підтверджують факт ведення з ОСОБА_2 спільного господарства, наявності спільних витрат, спільного побуту та бюджету, взаємних прав

та обов`язків у період з грудня 2005 року по день смерті останньої -

ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального

та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам

статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412

ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416

ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення

та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови

у позові на позивача.

Враховуючи те, що касаційна скарга Одеської міської ради підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову

у задоволенні позову ОСОБА_1 , то з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради підлягає стягненню судовий збір, сплачений

за подання апеляційної скарги у розмірі 2 052,00 грн і за подання касаційної скарги у розмірі 2 270,00 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги

у розмірі 2 052,00 (дві тисячі п`ятдесят дві) грн та за подання касаційної скарги у розмірі 2 270,00 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець