РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року Київський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Колесник С.А.,

за участю секретаря судового засідання Кудінової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №953/20676/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законний представник - ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Поєдинцева Д.О., звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , законний представник якого - ОСОБА_3 , відповідно до якого просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про права власності на житло від 25.01.1999 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно Довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкти нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів від 10.11.2020 виданої Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради дана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Згідно з Довідкою про результати розгляду звернення Поєдинцева Д. О. ЖЄО № 38804 від 27. 11. 2020 затвердженої начальником Київського ВП ГУ НП в Харківській області полковником поліції Пономарьовим С. від 03.12.2020 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 тривалий час. Відповідно до Акту про не проживання осіб за місцем реєстрації від 16.11.2020 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2017 року в кв. АДРЕСА_1 не проживає. Особисті речі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні, перешкоди для проживання останнього ніхто не чинив. Відповідно до Довідки № 56/05-02 від 24.04.2018 виданої Муніципальною бюджетною загальноосвітньою установою «Щебетівська школа ім. М.А.Македонського м.Феодосія Республіки Крим», ОСОБА_2 навчається у 1 класі МБОУ Щебетівська школа ім. М. А. Македонського.

Відповідно до Довідки №94/05-02 від 01.11.2019 виданої Муніципальною бюджетною загальноосвітньою установою «Щебетівська школа ім. М. А. Македонського м. Феодосія Республіки Крим», ОСОБА_2 навчається у З-Б класі МБОУ Щебетівська школа ім М. А. Македонського.

Враховуючи вищенаведене, вважає, що ОСОБА_2 є таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, а тому ОСОБА_1 , як власник житла вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А.

На виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України судом 14.12.2020 направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача у справі та отримано відповідну довідку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

За умов ч.6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Оскільки предмет позовних вимог не підпадає під обмеження, які визначені ч. 4 ст. 274 ЦПК України, вказана справа може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 21.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.27).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Копія ухвали про відкриття провадженян у справі від 21.12.2020 разом із примірником позовної заяви та доданих до неї документів направлялась відповідачу за місцем реєстрації, однак поштова кореспонденція повернута до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Правом на подачу відзиву на позовну заяву ОСОБА_3 , як законний представник ОСОБА_2 , не скористався.

24.02.2021 третьою особою подано до суду письмовий висновок по суті справи.

Так, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє, від імені органу опіки та піклування, при вивченні матеріалів справи, в тому числі, отриманих відповідей від районних структур, причетних до роботи з дітьми, щодо визнання малолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , Департаментом служб у справах дітей встановив наступне.

Малолітній ОСОБА_2 відповідно до довідки від 07.12.2020 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з 11.10.2011 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 за місцем реєстрації та проживання батька - ОСОБА_3 , який є співвласником даної квартири. Дана квартира належить на праві власності дідусеві, ОСОБА_1 , бабусі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах.

Структурним підрозділом Департаменту служб за місцем проживання дитини були зроблені відповідні запити. За інформацією Управління освіти адміністрації Київського району від 16.02.2021 малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в закладах освіти Київського району не навчається та не навчався. В повідомленні комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №23» від 15.02.2021 зазначається, що ОСОБА_2 не перебував під наглядом фахівців поліклініки. Первинна медична документація на хлопчика в закладі відсутня. Декларацію на медичне обслуговування сина батьки не оформлювали. В довідці ДОП Київського ВП ГУ НП в Харківській області зазначено, що дитина з батьками проживає на тимчасово окупованій території в АР Крим.

З`ясувати обставини справи у батьків малолітньої дитини не виявилось можливим. їх думка щодо визнання сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , органу опіки та піклування не відома. Крім того, Департамент служб не має інформації щодо наявності іншого житла, або місця проживання малолітнього ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене вище, діючи від імені органу опіки та піклування, Департамент служб вважає за недоцільне визнання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У судове засідання позивач не з`явився, представником позивача - адвокатом Поєдинцевим Д.О. подано до суду заяву про проведення судового засідання без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

ОСОБА_3 , як законний представник відповідача - ОСОБА_2 , у судове засідання повторно не з`явився, на електронну пошту суду 19.04.2021 надійшла заява ОСОБА_3 де він вказує, що протягом останніх 6 років ні він, ні його син ОСОБА_2 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Вказав, що він отримав позовну заяву від його батька ОСОБА_1 , в якій викладені факти, які відповідають дійсності щодо тривалого не проживання ОСОБА_2 у вказаній квартирі, з якими ОСОБА_3 цілком погоджується. Просить проводити судове засідання без його участі, повністю підтримує позовні вимоги та просить позбавити його сина права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Таке рішення значно облегшить виплату комунальних послуг позивачем та ніяк не зможе порушити фактичні права ОСОБА_2 на проживання, так як ін проживає разом з батьком та матір`ю на тимчасово окупованій території АДРЕСА_4 та у найближчий час місце проживання змінено не буде.

Позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п.1, 2 ч.2 ст.49 ЦПК України).

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, 24.02.2021 до суду подано заяву про слухання справи за відсутності представника третьої особи та прийняття рішення з урахуванням інтересів дитини та наданого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Суд, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.01.1999 Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківського міської ради, №2-99-156015 квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст.242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07.12.2020, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.11.2020 адвокат Поєдинцев Д.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Київського ВП ГУНП в Харківській області із заявою, відповідно до якої просив засвідчити факт не проживання за адресою: АДРЕСА_1 протягом останніх 4 років ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до листа за підписом начальника Київського ВП ГУНП в Харківській області, вказана заява була зареєстрована в ЖЄО №38804 від 27.11.2020 та розглянута.

В ході перевірки звернення було встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , тривалий час.

Відповідно до Довідки про результати розгляду звернення Поєдінцева Д.О. ЖЄО №38804 від 27.11.2020, 27.11.2020 до чергової частини Київського ВП ГУ НП в Харківській області, надійшла заява від Поєдінцева Д.О. , 1993 р.н., який мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , який являється представником за довіреністю гр. ОСОБА_1 , 1960 р.н., мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , та у своїй заяві просить зафіксувати факт не проживання за вищевказаною адресою гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Опитаний гр. ОСОБА_1 , пояснив, що його онук гр. ОСОБА_2 зареєстрований квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , але на протязі останніх 4-х років там не мешкає. А мешкає та навчається на теперішній час на постійній основі на тимчасово окупованій території в АР «Крим».

В ході неодноразового виходу за адресою: АДРЕСА_1 , факт проживання у вищевказаній квартирі гр. ОСОБА_2 зафіксовано не було. На момент виходу, останній в квартирі жодного разу не знаходився. В ході розгляду звернення сусіди вищевказаної квартири № 43 підтвердили той факт, що гр. ОСОБА_2 , тривалий час не мешкає за вищевказаною адресою. У зв`язку із вищевикладеним було встановлено, що гр. ОСОБА_2 не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , тривалий час.

16.11.2020 громадянами ОСОБА_8 , який проживає у АДРЕСА_7 , ОСОБА_9 , яка проживає у АДРЕСА_7 , ОСОБА_10 , яка проживає у АДРЕСА_8 , складено та підписано Акт про не проживання осіб за місцем реєстрації, де зазначили про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2017 рокуу квартирі АДРЕСА_1 не проживає, його речі за місцем реєстрації відсутні, місце його проживання невідоме.

24.04.2018 Муніципальний бюджетний загальноосвітній заклад "Щебетовська школа ім.М.А.Македонского Феодосії Республіки Крим" видало ОСОБА_3 , який проживає АДРЕСА_4 , довідку за №56/05-02 на підтвердження навчання його сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в 1 класі МБЗЗ Щебетовська школа ім.М.А.Македонського.

01.11.2019 Муніципальний бюджетний загальноосвітній заклад "Щебетовська школа ім.М.А.Македонского Феодосії Республіки Крим" видало ОСОБА_2 довідку за №94/05-02 про те, що він дійсно навчається в 3-Б класі МБЗЗ Щебетовська школа ім.М.А.Македонського (наказ «Про зарахування в 1 клас» №207 від 01.08.2017).

Відповідно до листа Управління освіти адміністрації Київського району від 16.02.2021 №362 малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в закладах освіти Київського району не навчається та не навчався.

Відповідно до листа комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №23» від 15.02.2021 №229, ОСОБА_2 не перебував під наглядом фахівців поліклініки. Первинна медична документація на хлопчика в закладі відсутня. Декларацію на медичне обслуговування сина батьки не оформлювали. В довідці ДОП Київського ВП ГУ НП в Харківській області зазначено, що дитина з батьками проживає на тимчасово окупованій території в АР Крим.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутній за місцем реєстрації більше ніж один рік, мешкає з батьком ОСОБА_3 у АР Крим, у зв`язку з чим позивач, як власник житла, має перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-92цс15, викладена в Постанові від 27.05.2015 року, вказує, що передбачений ст. 391 ЦПК України спосіб захисту усунення перешкод власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Згідно ст..150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.

Відповідно до ч.1, 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч.2 ст.160 СК України).

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, з урахуванням визнання позову ОСОБА_3 , який є законним представником неповнолітнього ОСОБА_2 , 2010 р.н., та підтвердженням того, що дитина проживає з батьками в АР Крим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами, показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а ОСОБА_2 слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою, за адресою АДРЕСА_1 з наведених вище підстав.

Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.142 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 41, 129 Конституції України, ст.ст.. 29, 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст..150 ЖК України, ст.ст.. 2, 4, 5, 12, 13, 19, 49, 76, 77, 81, 142, 174, 178, 211, 263-265, 268, 272, 273-276 ЦПК України, Законом України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2021.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Законний представник відповідача: ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, місце знаходження: 61002, м.Харків, вул.Чернишевська, 55

Повне судове рішення складено та підписано 27 квітня 2021 року.

Суддя Колесник С.А.