ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року

м.Суми

Справа №573/34/21

Номер провадження 22-ц/816/1134/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вікторія»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мазурової Катерини Дмитрівни

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 24 травня 2021 року в складі судді Замченко А.О., ухвалене в м. Білопілля, повний текст якого складено 24 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

12 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мазурова К.Д. звернулася до суду з позовом до ТОВ Агрофірма «Вікторія» про повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка, площею 2,9383 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Миколаївської селищної ради, яку, як йому стало відомо, використовує ТОВ АФ «Вікторія» на підставі договору оренди від 18 вересня 2008 року № 952 та додаткової угоди до нього від 04 листопада 2010 року, які ніби то він уклав з товариством. Але жодних договорів чи будь-яких інших документів щодо передачі в користування вищезазначеної земельної ділянки він ніколи не підписував.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив зобов`язати відповідача повернути йому землю.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 24 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Мазурова К.Д., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір оренди землі № 952 від 18 березня 2008 року позивач не підписував, що підтверджується висновком експертизи від 30 березня 2021 року, а отже є недійсним, відповідно і додаткова угода від 04 листопада 2010 року, яка є невід`ємною частиною вищезазначеного договору - також, тобто дані правочини є такими, що не породжують жодних юридичних наслідків для сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма «Вікторія» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його участю у розгляді іншої цивільної справи.

Враховуючи те, що неявка сторін, належним чином повідомлених про дату та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а позиція сторони позивача є чіткою та зрозумілою, колегія суддів дійшла до висновку про проведення розгляду справи за відсутності позивача та його представника. Крім того, колегія суддів зауважує, що представником позивача не надано доказів на підтвердження його участі в розгляді іншої цивільної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ТОВ Агрофірма «Вікторія», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення VIІ сесії 23 скликання Жовтневої (нині Миколаївської) селищної ради від 23 липня 1999 року ОСОБА_1 передано в приватну власність земельну ділянку, площею 2,94 га, розташовану на території Жовтневої (нині Миколаївської) селищної ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що 31 липня 1999 року видано державний акт на право приватної власності на землю, серії I-СМ № 042347 (а. с. 11).

18 березня 2008 року укладено договір оренди землі № 952, на підставі якого зазначена земельна ділянка передана в оренду ТОВ АФ «Вікторія» строком на 5 років з 18 березня 2008 року по 18 березня 2013 року, в якому орендодавцем вказаний ОСОБА_1 (а. с. 12-14).

05 лютого 2009 року вказаний договір зареєстровано в Білопільському відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що в Державному реєстрі земель зроблено запис за №07.

04 листопада 2010 року укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 18 березня 2008 року № 952 та викладено його в новій редакції, зокрема, встановлено, що договір укладено на десять років та, що він діє з моменту державної реєстрації (а. с. 16-19).

25 липня 2012 року зазначена додаткова угода зареєстрована в Білопільському відділі Держкомзему, про що в Державному реєстрі земель зроблено відповідний запис.

Також право оренди ТОВ АФ «Вікторія» за додатковою угодою від 04 листопада 2010 року зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 жовтня 2017 року (а. с. 20-21).

Відповідно до висновку експертизи від 30 березня 2021 року №СЕ-19/119-21/1547-ПЧ підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» у договорі № 952 оренди земельної ділянки від 18 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ АФ «Вікторія», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. У той же час, відповісти на запитання: «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від 04 листопада 2010 року до договору оренди земельної ділянки від 18 березня 2008 року № 952, укладеній між ОСОБА_1 і ТОВ АФ «Вікторія», ОСОБА_1 чи іншою особою?», не є можливим через відсутність у розпорядженні експерта достатньої кількості вільних зразків підпису ОСОБА_1 у різнохарактерних офіційних документах, виконаних за різні періоди часу, а також через малий об`єм та простоту виконання досліджуваного підпису (а. с. 73-78).

У зв`язку з тим, що експерт не зміг відповісти на питання ким виконаний підпис у додатковій угоді, позивачу було роз`яснено право про призначення додаткової експертизи, але останній від проведення експертизи відмовився, мотивуючи тим, що бажає пришвидшити розгляд справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він не підписував додаткову угоду, а від проведення додаткової експертизи останній відмовився. При цьому місцевий суд врахував, що навіть за тієї умови, що основний договір було підписано не позивачем, а іншою особою, додаткова угода викладена повністю в новій редакції, є самостійним договором, в якому сторони досягли згоди щодо істотних умов договору оренди, а тому правовідносини щодо оренди спірної земельної ділянки між сторонами на даний час регулюються саме угодою від 04 листопада 2010 року.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 14, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.

У частині 1 ст. 15 Закону України Про оренду землі передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

З додаткової угоди від 04 листопада 2010 року вбачається, що сторони домовилися про те, що основний договір оренди землі вони викладають в новій редакції.

При цьому, місцевий суд прийняв до уваги, що додаткова угода містить усі істотні умови договору оренди землі. Вказівки про те, що вона являється невід`ємною частиною договору оренди від 18 березня 2008 року, в додатковій угоді немає.

Тому суд дійшов висновку, що навіть за тієї умови, що основний договір було підписано не позивачем, а іншою особою, додаткова угода викладена повністю в новій редакції, є самостійним договором, в якому сторони досягли згоди щодо істотних умов договору оренди, а тому правовідносини щодо оренди спірної земельної ділянки між сторонами на даний час регулюються саме угодою від 04 листопада 2010 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він не підписував додаткову угоду, а від проведення додаткової експертизи останній відмовився.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що договір оренди землі № 952 від 18 березня 2008 року позивач не підписував, що підтверджується висновком експертизи від 30 березня 2021 року, а отже є недійсним, відповідно і додаткова угода від 04 листопада 2010 року, яка є невід`ємною частиною вищезазначеного договору - також, тобто дані правочини є такими, що не породжують жодних юридичних наслідків для сторін, оскільки належних та допустимих доказів того, що договори оренди землі від 2008 року та 2010 року є неукладені, позивач не надав.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

З урахування наведенного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мазурової Катерини Дмитрівнизалишити без задоволення.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 24 травня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук