Постанова

Іменем України

31 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 761/19447/18

провадження № 61-2109св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у складі судді Притули Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 рокуу складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Заришняк Г. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернуся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - ТОВ «ФК «Поліс») про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги.

Позов мотивовано тим, що 21 грудня 2007 року між позивачем та ВАТ «ВТБ Банк» було укладено генеральну угоду № 10 строком на 10 років - до 20 грудня 2017 року та загальний розмір позичкової заборгованості за кредитами наданими в рамках угоди не повинен перевищувати 1 200 000,00 доларів США.

На підставі зазначеної угоди між сторонами були укладені кредитні договори

21 грудня 2007 року та 31 березня 2008 року. Цільове призначення кредитів - на споживчі цілі.

18 листопада 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» відступило право вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором ТОВ «ФК «Поліс» згідно з Договором № 21МБ та Додатковою угодою до нього № 1 від 27 листопада 2015 року.

Як зазначав позивач, про укладення вказаних договорів йому стало відомо при ознайомленні з матеріалами цивільної справи № 554/9012/16-ц, яка розглядається в Октябрьському районному суді міста Полтави.

У березні 2018 року позивач звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» із запитом про отримання інформації про переуступку права вимоги, проте йому було відмовлено в наданні інформації.

Позивач вважав спірний договір та додаткову угоду до нього недійсними в частині що стосується позивача на тій підставі, що між сторонами укладено не договір відступлення права вимоги, а договір факторингу. Проте в силу чинного законодавства ТОВ «ФК «Поліс» не могла виступати в договірних відносинах як фактор так як не є фінансовою установою.

А тому з врахуванням положень статті 235 ЦК України спірні правовідносини повинні розглядатись в контексті укладення відповідачами договору факторингу, а не удаваного договору відступлення права вимоги.

ПАТ «ВТБ Банк» не мав права відступати в тому числі і ТОВ «ФК «Поліс» право грошової вимоги до позивача за кредитним договором так як за рішенням суду від 07 грудня 2010 року заборгованість уже була стягнута. При укладенні спірного договору сторони фактично уклавши договір замінили сторону стягувача на стадії виконання судового рішення, хоча мала б розглядатись судом як заміна сторони виконавчого провадження, в порядку, що врегульований Законом України «Про виконавче провадження».

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір від 18 листопада 2015 року № 21МБ про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, укладеними між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» та Додаткову угоду № 1 від 27 листопада 2015 року до цього договору в частині що стосується ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення, а ОСОБА_1 не довів порушення його прав відповідачами під час укладення договору про відступлення права вимоги, оскільки вказаним договором його обов`язки за кредитним договором не збільшено. До відповідача ТОВ «ФК «Поліс» лише перейшло право вимоги за зобов`язаннями, які підлягали виконанню позивачем перед позикодавцем.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 січня 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб?єкта господарювання немає. Спірний правочин є договором факторингу, та як містить його ознаки. ТОВ «ФК «Поліс» не мало ліцензій на здійснення валютних операцій. Заявник вказує, що відповідачі не мали права укладати договір відступлення права вимоги за наявності судового рішення про стягнення з позивача на користь банку заборгованості.

Доводи інших учасників справи

09 квітня 2020 року ТОВ «ФК «Поліс» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 11 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Шевченківського районного суду міста Києва.

15 квітня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 рокуздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_3 було укладено Генеральну угоду № 10 за умовами якої Банк зобов`язався надавати Клієнту кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії (далі - Кредитні договори), укладених в рамках цієї Угоди і які є невід`ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості Клієнта за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 1 200 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту. Термін дії угоди встановлений по 20 грудня 2017 року.

На виконання умов зазначеної угоди між сторонами були укладені Кредитні договори:

- 21 грудня 2007 року № 22.47-10/07-СК за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 450 000,00 доларів США строком користування по 19 грудня 2014 року зі сплатою 13,00 % річних;

- 21 грудня 2007 року № 22.45-10/07-СК за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 550 000,00 доларів США строком користування по 19 грудня 2014 року зі сплатою 13,00 % річних;

- 31 березня 2008 року № 22.71-10/08-СК за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 200 000,00 доларів США строком користування по 30 березня 2015 року зі сплатою 14,00 % річних.

24 лютого 2010 року ПАТ «ВТБ Банк» направив на адресу позивача вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитними договорами.

Так як позивач належним чином не виконував власні зобов`язання за кредитними договорами, ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. В той же час в межах зазначеної справи ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визнати недійсними Генеральну угоду та кредитні договори.

Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 07 грудня 2010 року (справа № 2-2580/10) первісний позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено та стягнуто заборгованість за кредитними договорами та відмовлено в задоволенні зустрічного позову.

Судом не встановлено під час розгляду справи що на даний час рішення суду виконується в примусовому порядку.

18 листопада 2015 року між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 21 МБ, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває право вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.

27 листопада 2015 року між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено додаткову угоду № 1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 2015 року.

Згідно додатку до Додаткової угоди, ПАТ «ВТБ Банк» переуступив право вимоги ТОВ «ФК «Поліс» також за кредитними договорами укладеними з позивачем 21 грудня 2007 року та 31 березня 2008 року.

Відповідно до пункту 3.1.3 Договору право вимоги переходить до ТОВ «ФК «Поліс» з моменту підписання Сторонами відповідної Додаткової угоди до даного договору та Реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни додаткової угоди до Договору на рахунок ПАТ «ВТБ Банк», після чого ТОВ «ФК «Поліс» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобов`язань по договорам забезпечення. Відступлення права вимоги за договорами застави/іпотеки, що засвідчені нотаріально та укладені у забезпечення зобов`язань боржників за кредитними договорами, здійснюється шляхом укладення сторонами нотаріально засвідчених договорів про відступлення права вимоги за такими договорами.

Таким чином, на підставі Договору та Додаткової угоди № 1 від 27 листопада

2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 2015 року до ТОВ «ФК «Поліс» перейшли права вимоги за: кредитним договором від 21 грудня 2007 року

№ 22.47-10/07-СК, кредитним договором від 21 грудня 2007 року № 22.45-10/07-СК та кредитним договором від 31 березня 2008 року № 22.71-10/08-СК.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога

не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше

не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні

в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше

не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

За договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (пункти 37, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від

16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так

і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів),

то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама

по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Велика Палата Верховного Суду вже робила висновок про те, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (пункти 51-52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

Отже сторони договору купівлі-продажу майнових прав фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) та у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 686/12230/18 провадження № 61-12810св20.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська