за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин за касаційною скаргою Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року.
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин, у якій просив встановити факт, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є повнорідним братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою підтвердження родинних стосунків для отримання громадянства України.
В обґрунтування вимог заяви зазначав, що з 24 травня 2000 року він зареєстрований як приватний підприємець. З цього ж часу на законних підставах проживає в Україні, має місце постійної реєстрації за вказаною адресою. Разом з ним за проживають члени сім`ї: дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З 2000 року в Одесі проживає його рідний брат ОСОБА_2 .
Маючи намір отримати громадянство України, він подав необхідний пакет документів до ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області, від якого отримав листа про необхідність надання документів, які б підтверджували, що вони є рідними братами, мають спільних батьків, оскільки дані про матір згідно з діючим законодавством Ісламської Республіки Афганістан не вписуються в свідоцтва про народження.
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин задоволено.

Встановлено факт, згідно з яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є повнорідним братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою підтвердження родинних стосунків для отримання громадянства України.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що факт родинних відносин підтверджується співпадінням їх прізвища, імені, по-батькові, а також сімейними фотокартками, письмовими свідченнями матері заявника ОСОБА_5 , показаннями свідка ОСОБА_2 .

У листопаді 2020 року ГУ Державної міграційної служби України в Одеській областізвернулося з касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи. Суди не врахували, що встановлення факту проживання на території України є спробою заявника уникнути процедури набуття чи прийняття до громадянства України згідно зі статтею 9 Закону України «Про громадянство України», а також, що встановлення факту проживання станом на 1991 рік не стосується особистих прав заявника та не впливає на них.

Беручи до уваги, що розгляд заяви не захистить право, яке заявник вважає порушеним, породить певний судовий спір, зважаючи на те, що заява направлена на реалізацію права на оформлення ним громадянства України, яке заперечується та оспорюється Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області - вказує на наявний спір про право, який має вирішуватися у порядку позовного провадження. Проте суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та розглянув по суті заяву про встановлення факту за наявності цивільного спору про право.

Суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 757/44694/17-ц та від 08 квітня 2020 року в справі № 654/3462/17.

Ухвалою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 11 серпня 2021 року закрито касаційне провадження в цій справі.

Колегія суддів виходила з того, що враховуючи те, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені в постановах Верховного Суду та постановах Верховного Суду України та на які посилалася особа в касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Разом з тим, оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, колегія суддів вважала, що відсутні підстави для висновку про те, що судом порушено норми процесуального права - частини третьої статті 411 ЦПК України.

З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

- якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо:

1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;

4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;

5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;

6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;

8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2021 року було відкрито касаційне провадження в цій справі.

В ухвалі Верховного Суду зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 757/44694/17-ц та від 08 квітня 2020 року в справі № 654/3462/17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Підстави для закриття касаційного провадження передбачені статтею 396 ЦПК України, перелік яких є вичерпним.

Так, відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Тобто, закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України можливе у випадку, якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована лише підставами, передбаченими пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Підстав для закриття касаційного провадження у випадку, якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також підставами, передбаченими пунктом 4 статті 389 ЦПК України, тобто, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України, стаття 396 ЦПК України не містить.

Таким чином, оскільки касаційне провадження у цій справі було відкрито також у зв`язку із оскарженням судових рішень з підстав, передбачених частинами першою та третьою статті 411 ЦПК України, підстав для закриття касаційного провадження не було.

Крім того, як убачається з мотивувальної частини ухвали Верховного Суду від 11 серпня 2021 року,колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України та частиною третьою статті 411 ЦПК України, тоді як касаційне провадження було відкрито також з підстав, передбачених частиною першою статті 411 ЦПК України. Висновків щодо закриття касаційного провадження в цій частині колегія суддів не зробила.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки підстав для закриття касаційного провадження у справі не було, вважаю, що касаційну скаргу ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області необхідно було розглядати по суті.

Суддя М. Ю. Тітов