Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т. В., за участю секретаря судового засідання Родіної Н.В., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 витребування майна з чужого незаконного володіння

У С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання за нею права власності, в обґрунтування якого вказала, що з 20.02.2009 року працювала за контрактом в Італії, є одруженою з громадянином Італії, у зв`язку з чим в Україні фактично не проживала. Маючи на меті придбання нерухомого майна в Україні для подальшої здачі його в оренду, пересилала грошові кошти своїй єдиній дочці ОСОБА_6 , яка в свою чергу, за згодою позивачки, придбала на власне ім`я однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , земельна ділянка № НОМЕР_1 у садовому товаристві «Медик» м.Маріуполя (кадастровий номер :01:025:0647) та автомобіль «Renault Sandero» державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску. В цей час дочка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який не претендував на вищевказане майно та у разі розлучення зобов`язувався добровільно від нього відмовитись, про що надав в присутності свідків власноруч викладену розписку. Проте, 09.08.2019 року за рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був розірваний, а спільне майно набуте у шлюбі розділене. За ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано право власності, у тому числі, по 1/2 частки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; по 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер :01:025:0647, що знаходиться за адресою: м.Маріуполь, садове товариство «Медик» під номерами № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 ; по 1/2 частки автомобіля марки «Renault Sandero» державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску. Вказане рішення залишено апеляційною інстанцією без змін, набрало законної сили 19.11.2019 року. Разом з тим, під час шлюбу ОСОБА_5 працював, проте отримував мізерну заробітну плату, як і ОСОБА_6 , яку не вистачало навіть на харчування та проживання, тому позивачка тривалий час надавала і їм матеріальну допомоги. Враховуючи наведене, просить суд про захист її прав як фактичного власника майна, шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання за нею права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку № НОМЕР_1 у садовому товаристві «Медик» м.Маріуполя (кадастровий номер :01:025:0647) та автомобіль «Renault Sandero» державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску, в цілому.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 28.02.2020 року та ордеру серії ДН №00092683 від 28.02.2020 року, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Позивачкою додатково зазначено, що усе придбане рухоме та рухоме майно оформлювалось на дочку, оскільки в подальшому воно стане її спадком. За час перебування у шлюбі з дочкою, ОСОБА_5 неодноразово запевняв і її, і дочку, що претензій на вищевказане майно не має. Перекази відбувались систематично, проте основну суму грошей позивачка привозила із собою під час приїздів до України, щоб уникнути великих банківських комісій. Майно дочка купувала з її згоди, обговорюючи усі питання з придбання. Відповідач ОСОБА_5 отримував невелику заробітну плату, а з 2014 року взагалі не працював, позивачка матеріально допомагала сім`ї дочки, родина відповідача фінансової підтримки не надавала. Про рішення суду, яким спірне майно визнано спільним майном подружжя та розподілено між дочкою та зятем по 1/2 частини, обізнана, оскільки допитувалась у суді у якості свідка. Вважає, що ОСОБА_5 незаконно володіє розподіленим майном, оскільки жодної фінансової участі у його придбанні не приймав. Також вказала, що окрім підтверджень, наданих банком, щодо переказу 5058 євро на ім`я дочки, інших доказів щодо надання грошових коштів не має.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення, підтвердила обставини викладені позивачкою. Зазначила, що працює у дитячому садку, що є бюджетною сферою, чоловік працював слюсарем. Загалом отримані ними доходи не дозволяли купувати дорого вартісне майно, все купувалось за гроші позивачки. Так автомобіль вона придбала за 6700 доларів США, а земельну ділянку за 12000 грн. Під час розгляду судом справи про поділ майна подружжя, позивачка давала аналогічні пояснення як свідок, хоча з самостійними вимогами як третя особа не зверталась. Вважає, що є беззаперечні підстави для задоволення позовних вимог позивачки.

Відповідач ОСОБА_5 у судові засідання не з`являвся, неодноразово був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Кравченко Т.В., яка діє на підставі договору про надання правової допомоги №140 від 29.02.2020 року та ордеру серії АА №112293 від 29.02.2020 року, у судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги не визнають, просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, оскільки належність майна, про витребування якого вимагає позивачка, вже визначена у судовому порядку, рішення суду набрало законної сили, про що позивачці достеменно відомо та в неї була можливість заявити самостійні вимоги як третій особі або оскаржити рішення.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, враховуючи позицію сторін, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 26.02.2009 року має дозвіл на тимчасове перебування для іноземних громадян у Італії, отримавши також дозвіл на виконання домашньої роботи по найму, про що суду надані відповідні документи з перекладом на російську мову.

З 19.04.2020 року перебуває у шлюбі з громадянином Італії ОСОБА_7 , що підтверджується витягом з реєстру актів про шлюб (актовий запис №11 частина 1 відділ Ф), підтверджуючий документ надано з перекладом на українську мову.

ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_8 , що підтверджується наданими суду документами, а саме копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданим відділом РАЦС Іллічівського райвиконкому м.Жданова, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 , виданим 09.09.2006 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області (за яким ОСОБА_9 змінила прізвище на Сканцева) та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 , виданим 20.08.2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області (за яким ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_11 ).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 20.08.2010 року по 09.08.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

03.12.2019 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 в Приморському районному у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №817, та їй присвоєно прізвище « ОСОБА_13 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_8 від 03.12.2019 року.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Управлінням з оформлення пас ротних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг маріупольської міської ради №0713.01-0824 від 14.03.2020 року, ОСОБА_14 з 14.03.2020 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7587745 від 06.08.2013 року, ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Никоненко Т.В. за реєстраційним №1449, на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (загальною площею 31,9 кв.м, житловою площею 18,9 кв.м).

Вартість вказаного нерухомого майна складає 60000 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31.07.2013 року та додатною до нього заявою продавця, посвідчених приватним нотаріусом.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №17058048 від 30.01.2014 року, ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Чекіда О.А. за реєстраційним №73, на праві приватної власності належить земельна ділянка (для ведення садівництва) № НОМЕР_1 , розташована в садовому товаристві «Медик» в м.Маріуполі (кадастровий номер :01:025:0647).

На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 від 25.08.2015 року, автомобіль «Renault Sandero» державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_10 , належить ОСОБА_6 .

Відповідно до копій договорів оренди житлового приміщення від 07.10.2013 року та 26.02.2015 року ОСОБА_6 , як власник майна, надавала квартиру АДРЕСА_1 в оренду.

Також суду надані акти приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2015 року, згідно яких підрядником ТОВ «Металургбуд» на замовлення ОСОБА_1 , за адресою будівництва м.Маріуполь, с.Каменськ, СТ «Медик» виконані будівельні роботи загальною вартістю 58244,04 грн.

На підтвердження надходження грошових коштів на ім`я ОСОБА_6 від ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_15 ), суду надані копії інформації про проведення операції у ПАТ КБ «Приватбанк».

Так на ім`я ОСОБА_6 через вказану банківську установу здійснені наступні грошові перекази за періоди:

- з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року 3998,00 євро (EUR) від ОСОБА_7 ( ОСОБА_15 );

- з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року 710 євро (EUR) від ОСОБА_7 ( ОСОБА_15 );

- з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року 100 євро (EUR) від ОСОБА_1 ( ОСОБА_16 );

- з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року - 250 євро (EUR) від ОСОБА_7 ( ОСОБА_15 ).

За копією розписки від 08.03.2015 року, викладеної від імені ОСОБА_5 , останній зобов`язується у разі розлучення відмовитись від спільно нажитого рухомого та нерухомого майна. Розписка викладена в письмовому вигляді, у присутності двох свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків, ОСОБА_6 за період з 01.01.2011 року по 31.12.2015 року нараховано 157487,12 грн., з яких утримано передбачені законодавством податки.

Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків, ОСОБА_14 за період з 01.01.2012 року по 31.03.2016 року нараховано 149438,86 грн., з яких утримано передбачені законодавством податки.

За відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків, ОСОБА_5 за період з 01.01.2012 року по 31.03.2016 року нараховано 306260,37 грн., з яких утримано передбачені законодавством податки.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 19 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.387 та ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Таким чином, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (висновки Верховного суду України, викладені у постанові №6-348 цс15 від 10 червня 2015 року). Вказану позицію ВСУ підтримала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц зазначає, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

30 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №914/970/18 досліджував питання щодо підстав для подання віндикаційного позову. ВС зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Суд зазначає, що 29 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи №367/2022/15-ц, вказала, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09.08.2019 року, яке після оскарження в апеляційному порядку, набрало законної сили 19.11.2019 року, однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , земельна ділянка № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 у садовому товаристві «Медик» м.Маріуполя (кадастровий номер :01:025:0647) та автомобіль «Renault Sandero» державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску, визнані спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , набутим у шлюбі. Вказане майно розподілено по 1/2 частині кожному з подружжя, визнавши за ОСОБА_5 право власності на вказані частини, а також залишивши у власності ОСОБА_6 відповідну частину вищевказаного майна.

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_19 уклав з АТ КБ «Приватбанк» договір грошового вкладу на суму 25004,38 доларів США, що підтверджено квитанцією про внесення цих грошових коштів на рахунок банку. Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» від 16.11.2016 року № НОМЕР_11 , 11.12.2013 року цей вклад у повному обсязі, разом з відсотками, що разом мало грошову суму у розмірі 24925,94 доларів США, зняв з банківського рахунку за довіреністю ОСОБА_5 , а 30.01.2014 року подружжям ОСОБА_11 , на ім`я ОСОБА_6 , була придбана у спільну власність земельна ділянка № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 у садовому товаристві «Медик» м.Маріуполя (кадастровий номер :01:025:0647), вартість якої складала 12000 грн.

Також встановлено, що у червні 2013 року ОСОБА_5 отримав у ПАТ «Альфа-Банк» кредитну лінію на суму 20000 грн. і зняв ці грошові кошти повністю. А 31.07.2013 року подружжям ОСОБА_11 була придбана у спільну власність однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , вартість якої відповідно витягу 7 629 грн.

У вказаному рішенні суд дійшов висновку, що посилання ОСОБА_6 на те, що суд не встановив джерело набуття спірного майна, є безпідставними, враховуючи дію презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29.01.2021 року по справі №161/14048/19.

Спірне майно було придбане ОСОБА_6 під час шлюбу з ОСОБА_5 протягом 2013-2015 років, а саме: квартира у 2013 року, земельна ділянка у 2014 році, автомобіль у 2015 році.

У вказаний період, як сама ОСОБА_6 , так і ОСОБА_5 отримували постійний дохід, який з огляду на вартість придбаного майна, був достатнім для його придбання, враховуючи спільне ведення сімейного бюджету.

Отже, доводи позивачки ОСОБА_1 , а також визнання відповідачкою ОСОБА_6 тих обставин, що спірне майно належить особисто позивачці, оскільки було придбано за кошти останньої, яка пересилала їх дочці з Італії, де ОСОБА_1 мешкала та працювала, не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищенаведеним.

Крім того, з досліджених матеріалів справи суд не вбачає, доказів, які б свідчили про те, що позивачка ОСОБА_1 протягом періоду, під час якого здійснювалось придбання спірного майна (з 2013 року по 2015 рік) приїздила з Італії до України та передавала кошти дочці готівкою. А надіслані нею та її чоловіком на ім`я відповідачки ОСОБА_3 грошові перекази є замалими для здійснення вищевказаних придбань.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_20 та ОСОБА_6 є добросовісним набувачами майна, яке у володінні позивачки ані юридично, ані фактично не перебувало, відтак заявлення позивачкою віндикаційного позову до відповідачів про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставним а отже таким, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відповідач не заявляв про наявність у його сторони судових витрат, отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у справі відсутні.

Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 76, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити у повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23.04.2021 року.

Суддя: Т. В. Пустовойт