Справа № 2-4983/11
Номер провадження 2/570/7/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2021 року Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Остапчук Л.В.

за участю: секретаря судових засідань Захарук Г.Л.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки, адвоката Цуняка В.Й.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача, адвоката Панчелюги К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівне за правилами загального позовного провадження

цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод користування нерухомим майном та виділ у натурі частки із спільного майна, що є у спільній сумісній власності

і за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні спільним майном та вселення, поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У зв`язку з тим, що з 22 травня 1982 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за час шлюбу ними нажито як нерухоме, так і рухоме майно, яке вона вважає спільною сумісною власністю подружжя, однак добровільно розділити це майно вони з чоловіком не можуть, відповідач створює їй перешкоди у користуванні таким майном, заявляє, що вона не має права на володіння та користування будь-яким нерухомим майном, окрім частки у квартирі, що є її власністю, вважаючи, що такими незаконними діями відповідач порушує її право власності, позивачка звернулася з даним позовом до суду та просить виділити їй у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, а саме: автомобіль марки "Daewoo Lanos ЕА69Y", державний номерний знак НОМЕР_1 , кімнати першого поверху № 5, № 6 та кімнати другого поверху № 3, № 4 житлового будинку по АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні нерухомим майном, що є у спільній сумісній власності, а саме: земельною ділянкою площею 0,138 га та житловим будинком, які знаходяться по АДРЕСА_1 , а також автомобілем марки "Daewoo Lanos ЕА69Y", державний номерний знак НОМЕР_1 , судові витрати стягнути з відповідача.

В процесі розгляду справи стороною позивачки подавалося ряд заяв про уточнення позовних вимог за первісним позовом, зокрема: заява, подана 12 березня 2012 року (т.1, а.с.82-84), подана 03 грудня 2013 року (т.1, а.с.190-191), подана 17 березня 2016 року (т.2, а.с.161-162).

22 листопада 2011 року відповідачем ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільним майном та вселення, про поділ спільного майна подружжя (т.1, а.с.42-45). В процесі розгляду справи ОСОБА_2 було подано заяву про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом (т.1, а.с.65-67), в свою чергу відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_5 було подано заперечення на зустрічну позовну заяву (т.1, а.с.86-87).

За заявою ОСОБА_2 , ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 березня 2016 року зустрічну позовну заяву залишено без розгляду (т.3, а.с.125).

Отже, станом на дату ухвалення рішення, залишився до розгляду лише первісний позов позивачки ОСОБА_1 і позовними вимогами є вимоги, зазначені в заяві про уточнення позовних вимог від 17 березня 2016 року, а саме: здійснити поділ в натурі та визначити за нею та відповідачем право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,138 га, на якій даний будинок розташований, із спільного сумісного майна подружжя, виділити їй в натурі та визнати за нею право власності на автомобіль марки "Daewoo Lanos ЕА69Y", державний номерний знак НОМЕР_1 , право власності ОСОБА_2 на який припинити та виділити із спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 в натурі автомобіль марки "Citroen Jumpy", державний номерний знак НОМЕР_2 (т.2, а.с. 161-162).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17 березня 2016 року, підтримала повністю з мотивів, викладених в позовній заяві, просила позов задоволити.

Допитана за правилами свідка позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні дала показання, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 22 травня 1982 року і цей шлюб було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 02 березня 2012 року. З даного рішення суду вбачається, що шлюбні стосунки між ними припинені 03 листопада 2011 року. За час шлюбу, вони з чоловіком нажили майно, зокрема Городоцькою сільською радою було виділено земельну ділянку для будівництва, яку вони спочатку використовували як огород, оскільки коштів на будівництво не вистачало, необхідно було вчити дітей. У 2004 році вона захистила вчений ступінь і перейшла на іншу роботу, де в період з 2004 по 2011 рік заробила 40000 доларів США. Також працюючи за сумісництвом, отримала дохід в сумі 3000 доларів США, отримувала пенсію, так як на утриманні мала дитину-інваліда. Підробляючи репетиторством, виконувала контрольні роботи на замовлення, за що отримувала додаткові доходи, в результаті чого в період з 2008 по 2011 роки отримала 280000 гривень, що еквівалентно на той час 61000 доларів США. Довідки про офіційні доходи містяться в матеріалах справи. Поряд з тим, дохід ОСОБА_2 не був великим, оскільки він був безробітним, в 2007 році ним було створено товариство, де вона була співвласником мала свою частку в даному товаристві, яка складала 10%, а ОСОБА_2 був там директором. Попри це, бюджет з чоловіком вона вела спільно, гроші знаходилися на банківських рахунках. В серпні 2008 року вона з чоловіком розпочали будівництво будинку, яке завершили у 2009 році, а з 2009 по 2011 роки проводили оздоблювальні роботи. Будівництвом будинку займався чоловік, з яким була домовленість, що спочатку спільно будується будинок, а потім мають придбати квартири дітям. Весною 2011 року будинок був повністю готовий для проживання, тому вона звернулася до ДАБІ з проханням надати дозвіл на реєстрацію будинку, на що їй було відмовлено з підстав, що такий має отримати чоловік, який вважається забудовником. 27 червня 2012 року будинок здано в експлуатацію. На пропозицію позасудового врегулювання спору і поділу будинку, ОСОБА_2 відмовився, в зв`язку з чим нею подано позов до суду з метою виділення належної їй частки майна, таким чином забезпечивши дітей житлом. Показала також, що доводи ОСОБА_2 в запереченні на позовну заяву про те, що вона не приймала участь в будівництві, не знає навіть адреси будинку - не вірні, оскільки попри те, що активної участі у будівництві будинку вона не приймала, однак їздила туди, вони разом будували плани облаштування кімнат у будинку. Звернувшись 30 травня 2011 року у відділ архітектури з метою надання їй документів на будівництво будинку, отримала їх і в них була зазначена адреса: АДРЕСА_1 . Показала також, що на час будівництва будинку довіряла чоловіку, не контролювала на що витрачаються кошти при будівництві, оскільки будівництвом займався чоловік, кошти вважалися спільними, зберігалися на банківських рахунках, пін-код до карток один одного вони знали, тому сказати на що конкретно витрачалися її кошти не може. Щодо придбання автомобілів показала, що такі було придбано за спільні кошти подружжя, разом вони їздили в салон, обрали автомобіль, вирішили для власних потреб придбати два, які зареєструвати на ОСОБА_2 , як на фізичну особу, оскільки на момент їх придбання вони про це домовилися. Після того, як дочка одружилася і у сім`ї з`явився зять, вирішили придбати ще одне авто. Пізніше спільно вирішили, що придбані для власних потреб автомобілі слід використовувати для підприємницької діяльності. Наразі одним автомобілем, на підставі генерального доручення, користується дочка ОСОБА_6 , а другим відповідач.

Представник позивачки, адвокат Цуняк В.Й., позов, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17 березня 2016 року, підтримав і пояснив, що 22 травня 1982 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Рівненського міського суду від 02 березня 2012 року, яке не оскаржувалося в апеляційному порядку і набрало законної сили - розірвано. Під час шлюбу сторонами було придбано як нерухоме, так і рухоме майно. В ході розгляду справи сторони добровільно вирішили питання поділу рухомого майна. Однак, є майно, стосовно поділу якого сторони не можуть дійти згоди. Так, за час шлюбу сторони придбали два автомобілі і побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 . Саме стосовно цього майна у сторін є спір.

Представник позивачки зазначив, що в процесі розгляду даної справи, між сторонами виникали спори, які вирішувалися в інших цивільних справах. Оскільки спір стосувався тих самих сторін, що і по даній справі, багато обставин, які стосуються конкретно даної справи уже встановлено судами у рішеннях, які набрали законної сили і, на даний час, ці обставини доказуванню не підлягають з огляду на преюдиційність судових рішень, про що свідчить ряд постанов як Верховного Суду України так і Верховного Суду.

Зокрема, адвокат Цуняк В.Й. вказав, що певні факти були встановленні рішенням Рівненського міського суду від 02 березня 2012 року про розірвання шлюбу, рішенням Рівненського міського суду від 10 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоромна Ю.А. про визнання недійсним договорів дарування, рішенням Рівненського районного суду від 13 січня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Рівненського РУЮ, ОСОБА_7 про скасування державної реєстрації права власності. В цих рішеннях суди дійшли висновку про те, що майно набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, а тому вони мають рівні права на володіння, користування та розпорядження цим майном, якщо інше не встановлене домовленістю між ними.

Щодо доводів сторони відповідача про те, що об`єкт нерухомості (будинковолодіння по АДРЕСА_2 ) містить самочинне будівництво і тому поділу в натурі не підлягає зазначив, що позивачка не просить виділити їй частину майна в натурі, а просить визнати за нею право власності на 1/2 його частину. Крім того, в декларації про готовність та в технічному паспорті від 2012 року зазначено рік побудови домоволодіння - 2009 рік, самочинне будівництво там відсутнє, і саме майно станом на момент розірвання шлюбу позивачка просить поділити.

Відносно того, що спірна земельна ділянка виділялася рішенням сільської ради саме ОСОБА_2 , вважає, що така не є його особистим майном та підлягає поділу, оскільки поділ земельної ділянки є похідним від поділу житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя та враховуючи цілісність об`єкта будівництва із земельною ділянкою, на якій він знаходиться.

Стосовно помилково зазначеної адреси спірного домоволодіння, а саме того, що позивачкою у первісному позові ставилася вимога про поділ домоволодіння та земельної ділянки, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а не вірна адреса: АДРЕСА_2 , представник позивачки пояснив, що на запит ОСОБА_1 відділ архітектури надав відповідь, в якій зазначено, що будинок має адресу саме АДРЕСА_4 , в результаті чого закралась дана помилка, яка пізніше була виправлена. Будь-якого відношення до виправлення помилки у плані забудови земельної ділянки позивачка не має і вона цього не робила. Помилку в написанні адреси допустили відповідні посадові особи, тому вони вимушені були виправляти свою помилку.

Представник позивачки, адвокат Цуняк В.Й., вважає позов обґрунтованим, доведеним належними доказами та виходячи з вищевикладеного, просить позов задоволити, здійснити поділ і визнати за сторонами право власності (за кожним) на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,138 га для будівництва і обслуговування цього будинку та виділити позивачці автомобіль марки "Daewoo Lanos ЕА69Y", державний номерний знак НОМЕР_1 , а автомобіль марки "Citroen Jumpy", державний номерний знак НОМЕР_2 виділити ОСОБА_2 , стягнувши з нього на користь позивачки 24372 грн. різниці між вищезгаданими автомобілями.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Представником відповідача, адвокатом Рудиком О.А., подано до суду заперечення проти позову, в якому він просить у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення права спільної часткової власності, визнання порядку володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю та усунення перешкод в користуванні спільною власністю (в редакції заяви про уточнення позовних вимог від 06 березня 2012 року) - відмовити за безпідставністю і необґрунтованістю. Заперечення мотивує тим, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачем створюються їй перешкоди у користуванні майном. Вказав, що позивачці відомо, що транспортні засоби використовуються відповідачем у своїй підприємницькій діяльності, а фактично земельна ділянка та незавершене на ній будівництво є будівельним майданчиком, а не житлом, а тому вимоги позивачки за первісним позовом є передчасними та до задоволення не підлягають. Крім того, зазначає, що після розірвання шлюбних відносин між сторонами, спільне майно підлягає поділу лише в натурі. Щодо земельної ділянки вказав, що така не є спільним майном подружжя, оскільки вона не придбана в шлюбі, а отримана відповідачем у власність шляхом приватизації частки земельного фонду.

В судовому засіданні, коли розпочиналось слухання справи по суті, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 позов не визнала, подала заперечення проти позовних вимог (т.2, а.с.211-218). Вважала, що оскільки будинок на час розірвання шлюбу не був зданий в експлуатацію, то він поділу не підлягає. Ствердила, що відповідач придбав на своє ім`я два автомобілі як фізична особа. Вважала позов безпідставним і просила відмовити у його задоволенні.

Сам відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав з мотивів, наведених його представниками у запереченнях на позов.

Даючи показання, як свідок, оскільки надав суду згоду бути допитаним за правилами свідка, відповідач ОСОБА_2 повідомив, що доказів того, що позивачка брала участь у будівництві спірного домоволодіння працею або надавала кошти на будівництво суду не надано. На противагу цьому, ним надано чеки на придбання будівельних матеріалів, його участь у будівництві не оспорюється. З заяви від 25 травня 2006 року, поданої ОСОБА_1 до банку з метою отримання кредиту, вбачається, що позивачка ні з ким не проживає, а це підтверджує факт припинення їх шлюбних відносин задовго до розірвання шлюбу у встановленому законом порядку. Крім того, у 1996 році рішенням суду з нього було стягнуто аліменти на користь позивачки на їхніх неповнолітніх дітей, а фактично шлюбні відносини між ними припинені з 2002 року, з того часу вони проживають окремо. Також вказав, що до складу спірного майна входить об`єкт самочинного будівництва, а тому його поділ є неможливим, з огляду на Інструкцію щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, якою забороняється поділ майна, до якого входить самочинне будівництво. Будівництво будинку розпочалося в 2008 році і продовжувалося до вводу будинку в експлуатацію в 2012 році. В цей час вони з позивачкою вже не проживали, а отже вважає, що будинок є його особистою власністю, бо побудував його за свої власні кошти. Тому даруючи будинок матері, саме про це вказав нотаріусу. Ствердив, що ним дійсно придбано два автомобілі, але кошти на їх придбання він взяв з рахунків, які були оформлені на нього, як на підприємця і ці кошти він отримав від підприємницької діяльності. Автомобіль марки "Daewoo Lanos ЕА69Y", державний номерний знак НОМЕР_1 , передав на підставі Генерального доручення дочці ще до подачі позивачкою даного позову до суду. Враховуючи всі обставини справи, вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Представник відповідача на дату ухвалення рішення, адвокат Панчелюга К.М., в судовому засіданні позов не визнала, заперечила проти нього. Підтримала позицію відповідача і його пояснення, подала письмові пояснення, де вказувала на те, що будівництво будинку проводилося за власні кошти ОСОБА_2 , до складу будинковолодіння входить об`єкт, який самочинно побудований, а отже будинковолодіння поділу не підлягає, тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні (т.4, а.с.131-135).

В ході розгляду справи було допитано ряд свідків як зі сторони позивачки, так і зі сторони відповідача.

Так, свідок ОСОБА_9 дала суду показання, що добре знала сім`ю ОСОБА_10 , проживала у них, коли приїздила на сесію до ВУЗу. Це була гарна сім`я, ростили дітей, піклувалися про достаток. Весною 2011 року помітила, що між подружжям часто виникає непорозуміння. Влітку 2008 року чула від ОСОБА_11 , що хочуть будувати будинок, тому в неї багато роботи, оскільки необхідно заробляти гроші, через що вона втомлюється.

Свідок ОСОБА_12 , яка є дочкою сторін, ствердила, що будинок почали будувати в 2008 році. Будувати будинок було рішенням сім`ї. Тато керував будівництвом, але батьки обоє вкладали кошти в будівництво. Безпосередньо будівництво будинку проводили наймані працівники. Ствердила, що автомобілі купувалися за готівкові кошти. Вона працювала у тата, тому автомобіль марки "Daewoo Lanos ЕА69Y", державний номерний знак НОМЕР_1 , був переданий їй у користування на підставі Генеральної довіреності.

Із показань свідків, які були допитані за клопотанням сторони відповідача, зокрема: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 вбачається, що дійсно на масиві "Панський" в с.Карпилівка Рівненського району будувався будинок. Розробкою проекту будинку займався ОСОБА_2 . Він керував будівництвом, контролював виконані роботи, розраховувався з робітниками. Інколи його підміняв зять. Кожен із свідків розповів про виконання ними певних будівельних робіт по будівництву будинку, виконання оздоблювальних робіт, благоустрою території, будівництва паркану. Із показань свідків вбачається, що будівництво будинку розпочалося в 2008 році, а вже в 2011 році були проведені оздоблювальні роботи і утеплення будинку. Свідки перебувати на будівництві не постійно, а в певні періоди, коли виконували ту роботу, яку вони можуть робити. Тому деякі свідки бачили на будівництві позивачку ОСОБА_1 , яка приїздила туди, готувала їжу, поралася на огороді, інші кажуть, що взагалі її не бачили на будівництві. Категорично ствердити за чиї кошти будувався будинок ніхто із свідків не зміг. Свідок ОСОБА_21 показав, що коли в 2012 році він з іншими майстрами опоряджували подвір`я, то будинок вже був готовий до проживання.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 травня 1982 року, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторне) серії НОМЕР_3 , виданим 28 квітня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області та копією рішення Рівненського міського суду від 02 березня 2012 року (т.1, а.с.11, 122). Від шлюбу сторони мають трьох дітей, які на даний час повнолітні, мають власні сім`ї.

За час шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно і різне рухоме майно, в тому числі: автомобілі, меблі (меблеві гарнітури), побутову електротехніку, комп`ютери, будматеріали для ремонту квартири і інше рухоме майно. За час розгляду справи питання поділу рухомого майна, крім автомобілів, було вирішено сторонами добровільно.

Стосовно майна, яке просить поділити позивачка, судом встановлено наступне.

Згідно рішення Городоцької сільської ради Рівненського району від 27 квітня 2001 року № 247 "Про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку", ОСОБА_2 виділено земельну ділянку в розмірі 0,15 га під будівництво житлового будинку в с.Карпилівка, Рівненського району (т.1, а.с.24).

Вказана земельна ділянка, площею 0,138 га, що розташована в с.Карпилівка, Рівненського району Рівненської області, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, на підставі рішення Городоцької сільської ради № 13 від 12 квітня 2002 року була приватизована ОСОБА_2 і він отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-РВ № 032689, виданий 19 листопада 2002 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи (т.1, а.с.25).

За час шлюбу позивачки ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 , на вказаній земельній ділянці було побудовано житловий будинок.

Перед будівництвом будинку на ім`я ОСОБА_2 , як забудовника, було виготовлено план забудови земельної ділянки (т.1, а.с.26), а науково-виробничою фірмою "АКТЕК-Лтд" в 2008 році розроблено робочий проект індивідуального 5-ти кімнатного житлового будинку в АДРЕСА_1 (т.1, а.с.173-189).

Однак до вищезгаданого плану забудови було внесено зміни та зазначено, що згідно витягу з рішення виконкому Городоцької сільської ради про присвоєння поштової адреси від 31 липня 2008 року № 14 змінюється на № 12-А. Зміни внесла ОСОБА_22 19 серпня 2013 року (т.1, а.с.172).

13 серпня 2008 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області ОСОБА_2 було видано дозвіл № 572 на виконання будівельних робіт, де зазначено строк дії дозволу до 31 грудня 2009 року (т.1, а.с.174).

02 липня 2012 року Інспекцією ДАБК у Рівненській області за № РВ 0 зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_2 (т.1, а.с.175-179). З Декларації про готовність об`єкта до експлуатації вбачається, що датою початку будівництва значиться серпень 2008 року, датою закінчення будівництва зазначено листопад 2009 року, строк введення об`єкта (черги, пускового комплексу) в експлуатацію - червень 2012 року (т.1, а.с.177).

11 червня 2012 року КП "РОБТІ Рівненської обласної ради" було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 (т.1, а.с.182-189). З вищевказаного технічного паспорта вбачається, що до складу домоволодіння входять наступні об`єкти: А-1 - житловий будинок, Б - сарай-літня кухня, В - вбиральня, № 1 - огорожа, № 2 - огорожа, № 3 - ворота, І - підпірна стінка. Роком забудови даного нерухомого майна зазначено - 2009 рік. Будь-які відмітки про те, що якість об`єкти побудовані самочинно у цьому технічному паспорті відсутні.

Після введення будинку в експлуатацію, 04 липня 2012 року (вже після розірвання шлюбу) ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , отримавши Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на підставі рішення виконавчого комітету Городоцької сільської ради від 27 червня 2012 року НОМЕР_10, а 05 липня 2012 року ОСОБА_2 отримав Витяг про державну реєстрацію прав і Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно з додатком до Витягів довідки-характеристики (т.2, а.с.200-203).

Відразу після реєстрації свого права власності на спірний будинок, 10 липня 2012 року, ОСОБА_2 укладає договір дарування вказаного житлового будинку, з надвірними будівлями своїй матері ОСОБА_7 . Цей договір був посвідчений нотаріального приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромною Ю.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1032.

Пунктом 2 вищевказаного договору визначено, що на земельній ділянці площею 0,138 гектара, з кадастровим номером :10:043:0484, яка є власністю дарувальника та дарується одночасно з житловим будинком, з надвірними будівлями, розташований один одноповерховий з підвалом та мансардою житловий будинок, житловою площею 123,1 кв.м - позначений на плані під літерою А-1, та надвірні будівлі: Б - сарай-літня кухня, Пг/Б - погріб, № 1 - огорожа, № 2 - огорожа, № 3 - ворота, В - вбиральня, І - підпірна стінка (т.1, а.с.152-154).

Пізніше рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2014 року, яке набрало законної сили, вказаний договір дарування було визнано недійсним без застосування наслідків недійсності.

Після цього, 26 грудня 2016 року ПП ОСОБА_23 на ім`я ОСОБА_7 виготовлено технічний паспорт садибного (індивідуального) житлового будинку в АДРЕСА_2 (т.4, а.с.95-104). Уже з цього технічного паспорта вбачається, що до складу житлового будинку входять наступні об`єкти: А-1 - житловий будинок (рік забудови - 2012 рік), Б - літній будинок для тимчасового проживання (рік забудови - 2014 рік), Пд/Б - підвал (рік забудови - 2014 рік); до складу надвірних будівель входять: Б - гараж, В - вбиральня, № 1 - огорожа, № 2 - огорожа, № 3 - ворота, І - підпірна стінка, ІІ - замощення. Саме в цьому технічному паспорті появилась відмітка про самочинно збудований літній будинок для тимчасового проживання, позначений літерою "Б", з приміткою реконструкція (т.4., а.с.101, 102, 104).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, про що зазначено у статті 61 СК України.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Аналогічні положення передбачені і ст.ст.355, 368, 372 ЦК України.

Враховуючи обставини, які встановлені судом під час розгляду даної справи, виходячи із вказаних норм закону, суд вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , земельна ділянка і два автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а отже підлягають поділу.

Крім того, той факт, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 було встановлено і рішеннями судів під час розгляду інших цивільних справ між тими ж сторонами і стосовно цього ж майна.

Так, рішенням Рівненського міського суду від 10 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Скоромної Ю.А. про визнання недійсним договорів дарування було встановлено, що та обставина, що здача в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності на будинковолодіння відповідачем здійснено у 2012 році, після розірвання шлюбу, не позбавляє позивача права власності на її частину, оскільки воно збудовано під час шлюбу за кошти подружжя і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів про те, що вказане майно придбане за власні кошти, що не належали сім`ї, відповідачем ОСОБА_2 не подано. В цьому ж рішенні суд прийшов до висновку, що є безпідставними посилання відповідача на положення ст.ст.57, 61 СК України щодо особистої приватної власності на земельну ділянку, оскільки відповідно ст.22 КпШС України (1969 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (набуттям права власності на земельну ділянку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Вказане рішення оскаржувалося в апеляційному та касаційному порядку. Залишаючи рішення Рівненського міського суду без змін, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в ухвалі від 13 серпня 2014 року вказала, що вона погоджується із висновком суду першої інстанції, що при укладанні нотаріально посвідчених договорів від 10 липня 2012 року на відчуження ОСОБА_2 , шляхом дарування ОСОБА_7 , житлового будинку та земельної ділянки площею 0,138 га в АДРЕСА_2 обов`язково повинна бути нотаріально засвідчена письмова згода іншого співвласника, яким є позивач ОСОБА_1 , що відповідає вимогам ст.68 СК України щодо розпорядження майном після розірвання шлюбу та викладеним в п.4.2 розділу ІІ глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 щодо вимоги нотаріуса письмової згоди іншого з подружжя. В ухвалі апеляційного суду зазначено, що посилання апеляційної скарги щодо неналежності житлового будинку та земельної ділянки до спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не заслуговують на увагу.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13 листопада 2014 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 серпня 2014 року залишила без змін, зазначивши, що суди дійшли правильного висновку про те, що майно набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, а тому вони мають рівні права на володіння, користування та розпорядження цим майном, якщо інше не встановлене домовленістю між ними (т.2, а.с.39-47).

Вказані рішення були предметом розгляду Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, яка постановою від 19 вересня 2019 року залишила рішення судів без змін і погодилася з позицією, що це є спільне майно подружжя і при укладенні договору дарування необхідна була згода другого з подружжя. У цій постанові також зазначено, що доводи касаційної скарги про безпідставне визнання судами спірної земельної ділянки та житлового будинку з господарськими спорудами спільним сумісним майном подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки, заперечуючи вказані обставини, заявник не надала доказів на їх спростування (т.4, а.с.118-127).

Факт того, що спірне майно належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як спільне майно подружжя встановлено і іншими рішеннями судів.

Так, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року позов ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Рівненського РУЮ, ОСОБА_7 про скасування державної реєстрації права власності задоволено повністю, право власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку за ОСОБА_7 скасовано (т.2, а.с.23-24). Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року залишено без змін. Серед іншого у вищевказаній ухвалі апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 , звернувшись до суду з позовом про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_7 на вищезазначені об`єкти нерухомого майна, обрала судовий порядок захисту її порушення прав як співвласник таких об`єктів (т.2, а.с.32-35). Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2018 року скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року у вказаній справі повернуто заявнику.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_2 про неправомірність дій державного виконавця Рівненського РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області скасовано ухвалу Рівненського районного суду від 08 серпня 2017 року і ОСОБА_2 у задоволенні скарги відмовлено. Постановою Верховного Суду від 15 липня 2019 року ухвалу апеляційного суду Рівненської області залишено без змін. Серед іншого у постанові Верховного Суду зазначено, що право власності на спірні домоволодіння та земельну ділянку за ОСОБА_7 скасовано, а право власності на нерухомість відновлено за ОСОБА_2 , який наміру відновити реєстраційні записи права власності за собою не має та навмисно створює перешкоди експертам при виконанні їхніх службових обов`язків, а посилання ОСОБА_2 про те, що нерухоме майно належить іншій особі судом не бралося до уваги, оскільки апеляційним судом встановлено інші обставини, що підтверджуються матеріалами справи.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Преюдиційні факти - це факти, встановленні рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 червня 2019 року у справі № 607/2509/14-ц, де зазначено, що з огляду на вимоги процесуального закону, суд не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Крім того, у преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто - Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 "Про незалежність судової влади", судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Таким чином, обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства.

В свою чергу, преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Вищевказані рішення Рівненського міського і Рівненського районного судів у інших цивільних справах між тими ж сторонами і щодо спірного майна відповідають означеним критеріям, а отже обставини встановлені цими рішеннями мають преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Отже, з огляду на встановлені обставини у цій справі та враховуючи обставини, встановлені іншими судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення, суд і приходить до висновку, що житловий будинок АДРЕСА_2 , земельна ділянка, на якій він розташований і два автомобілі є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_10 .

Суд не може прийняти до уваги посилань відповідача на те, що на момент подачі позову будинок був незавершений будівництвом, а тому позивачка не може претендувати на його поділ, оскільки поділу могли підлягати лише будівельні матеріали, так як судом встановлено, що датою закінчення будівництва є листопад 2009 року, а здача будинку в експлуатацію ОСОБА_2 в 2012 році не може бути підставою для визнання вже збудованого житлового будинку незавершеним будівництвом.

Вимоги Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року № 55, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, на які посилається відповідач ОСОБА_2 , як на підставу того, що спірний будинок та господарські будівлі не підлягають поділу, оскільки до складу такого входить самочинно збудований об`єкт, а саме: літній будинок для тимчасового проживання (самочинно збудований (реконструйований), рік забудови - 2014), судом не можуть бути застосовані з огляду на наступне.

Згідно п.2.3 вищевказаної Інструкції, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

У пункті 3.11 цієї Інструкції зазначено, що за наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону.

Самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються.

Питання поділу майна в натурі на сьогодні судом не вирішується, суд вирішує питання визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, що якраз передбачено вимогами положень Інструкції, на яку посилається відповідач.

Невірним, на думку суду, є посилання позивача і на постанову Верховного Суду від 06 листопада 2019 року, в якій Верховний Суд прийшов до висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, оскільки, як зазначалося вище, питання поділу в натурі не стоїть, судом вирішується питання визнання права власності на нерухоме майно, а тому застосування в даному випадку вказаної постанови Верховного Суду є недоречним. Крім того, на даний час будинок зданий в експлуатацію, на нього зареєстроване право власності.

Посилання відповідача на заяву ОСОБА_1 подану нею до ЗАТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання кредиту за кредитним договором № ROH0RR14892270 від 25 травня 2006 року (т.3, а.с.90), в якій вона вказала, що не проживає однією сім`єю з будь-якою особою, як на підтвердження встановлення факту того, що шлюбні відносини між ним та позивачкою припинені задовго до розірвання шлюбу на підставі рішення суду, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки факт перебування у шлюбних відносинах до листопада 2011 року підтверджується рішенням суду, яке має преюдиційну силу, на відміну від вищезгаданої заяви. Так само не заслуговують на увагу посилання позивача, як на підставу припинення шлюбних відносин рішення суду про стягнення з нього аліментів на користь позивачки на неповнолітніх дітей, оскільки чинне законодавство не забороняє особі звернутися з позовом про стягнення аліментів у разі проживання сторін разом. Сам факт наявності рішення про стягнення аліментів на користь одного із подружжя, не є безумовною обставиною втрати між сторонами шлюбних стосунків. Сам відповідач в судовому засіданні стверджував, що шлюбні відносини між ним та позивачкою припинені з 2002 року, що суперечить вищевказаному і не підтверджено належними та допустимими доказами.

Відповідачем ОСОБА_2 в процесі розгляду справи, як доказ, подано, фотографії будівництва спірного житлового будинку з зазначенням дат здійснення таких фото. З них вбачається, що станом на 27 вересня 2008 року було розпочате будівництво будинку, вивезені будівельні матеріали, зроблено фундамент і розпочалося будівництво стін, 03 квітня 2009 року зруб будинку вже було збудовано і будинок було накрито металочерепицею, 17 серпня 2009 року розведено електрику, 01 червня 2011 року зроблений фасад будинку, будинок готовий до здачі в експлуатацію. 18 травня 2012 року добудовано сарай-літня кухня ( в подальшому реконструйовано в літній будинок). В подальшому з фото вбачається побудова огорожі, вимощення двору.

Суд приймає як доказ періодичності побудови домоволодіння, вказані на фото, погоджується з тим, що і після розірвання шлюбу, відповідач вкладав гроші та сили в розбудову будинку, однак готовність будинку на червень 2011 року, ще коли сторони перебували у шлюбі, вбачається із фото, датованого 01 червня 2011 року.

На протязі розгляду справи відповідач ОСОБА_2 підкреслював той факт, що лише він будував будинок, вкладав в нього сили і особисті кошти, тому позивачка не має права на визнання за нею права власності на частину будинку.

Суд ні в якій мірі не оспорює того факту, що відповідач, як господар, займався будівництвом будинку, йому виділена земельна ділянка, виготовлено всю документацію на його ім`я, він керував будівництвом будинку, що і мав робити справжній чоловік і батько, але встановлено, що будинок побудовано в шлюбі, доказів того, що він будувався за особисті кошти ОСОБА_2 суду не надано, а отже це спільне майно подружжя і позивачка ОСОБА_1 має право на половину будинку і господарських будівель, зокрема у такому виді, як вони були побудовані на час припинення подружніх стосунків. Вкладання ОСОБА_2 коштів в будівництво паркану, замощення двору після розірвання шлюбу могло мати місце з дозволу другого співвласника. Оскільки це відповідачем зроблено не було, він це робив на власний ризик, то в даний час це не може бути підставою для визнання будинку побудованим за його особисті кошти.

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 вказаної постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Оскільки поділу підлягає житловий будинок і господарські будівлі з визнанням права власності на їх 1/2 частину за позивачкою, то підлягає поділу і земельна ділянка, на якій цей будинок розташований, оскільки відповідно до ст.120 Земельного кодексу України, ст.377 ЦК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені. Крім того, земельна ділянка під будівництво житлового будинку ОСОБА_2 виділялася у 2001 році, була ним приватизована в 2002 році, а діюче на той час законодавство про шлюб і сім`я визначало це спільним майном подружжя. Ця обставина встановлена вищеописаним рішенням Рівненського міського суду, яке має преюдиційне значення. Тому за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності і на 1/2 частину земельної ділянки. З цих причин суд не може прийняти до уваги доводи відповідача щодо особистої приватної власності на земельну ділянку, яка була виділена саме йому.

Крім того, судом встановлено, що сторонами під час шлюбу було придбано два автомобілі. Зокрема, 04.08.2006 року на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки "DAEWOO LANOS TF69Y", державний номерний знак НОМЕР_1 , а 07.09.2007 року на нього ж зареєстровано автомобіль марки "CITROEN Jumpy", державний номерний знак НОМЕР_2 (т.3, а.с.154, 155).

Згідно висновків судової автотоварознавчої експертизи № 22/02 та № 23/02 від 26.05.2016 року ринкова вартість автомобіля марки "DAEWOO LANOS TF69Y", державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на дату огляду 16.05.2016 року могла становити 90467 грн.00 коп., а вартість автомобіля марки "CITROEN Jumpy", державний номерний знак НОМЕР_2 , могла становити 114839 грн. 00 коп. (т.3, а.с.174 - 198).

Оскільки дані автомобілі придбані в шлюбі, то вони підлягають поділу і позивачці ОСОБА_1 є можливим виділити автомобіль марки "DAEWOO LANOS TF69Y", про що вона просить у своєму позові, припинивши право власності відповідача на цей автомобіль.

Суд не може прийняти до уваги доводів відповідача ОСОБА_2 про те, що дані автомобілі придбані за кошти від підприємницької діяльності, використовуються для здійснення цієї діяльності і за генеральною довіреністю він передав автомобіль, який просить виділити позивачка, їх дочці в користування, виходячи з наступного.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані гл.5 ЦК України.

Згідно зі ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває в шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм особистим майном і часткою в спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Рішенням Конституційного суду України № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року, щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.61 СК України, передбачено, що положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, згідно з ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, то тлумачення норми Сімейного кодексу Конституційним судом України поширюється і на правовідносини, суб`єктом яких є фізична особа-підприємець.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Суд не погоджується з доводами відповідача щодо створення ним товариства з обмеженою відповідальністю, кошти якого він вважає своїми власними.

Як було встановлено в суді, дійсно відповідачем було створене товариство з обмеженою відповідальністю, на якому він був директором. В даному випадку можливим є отримання від здійснення такої діяльності коштів, у формі заробітної плати, як директора товариства, так і від отримання дивідендів. Обидва види доходу, враховуючи вищевикладене, як і доходи позивачки на момент перебування у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя, в розумінні вищеперерахованих норм сімейного законодавства.

Відповідач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував придбання автомобілів за кошти від підприємницької діяльності чи від діяльності товариства. Використання цих транспортних засобів для підприємницької діяльності чи для діяльності товариства не може бути підставою для виключення цих автомобілів із обсягу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, так як і не може слугувати цього передача автомобіля марки "DAEWOO LANOS TF69Y" у користування дочки сторін на підставі генерального доручення.

Не заслуговують на увагу і не можуть бути прийняті судом доводи сторони позивачки про те, що будинок і земельна ділянка є неподільними, оскільки не було проведено експертизу, так як відповідач ОСОБА_2 не допустив експертів до об`єкта експертизи, про що зазначено у відповідному клопотанні (т.4, а.с.181-187). Не проведення експертизи з будь-яких причин не може бути підставою для визнання об`єкта не подільним. Неподільність будинку і земельної ділянки може бути визначена експертом, що може тягнути за собою відповідні наслідки (припинення права власності з виплатою відповідної компенсації). Позивачка ж просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і на 1/2 частину земельної ділянки, без виділу її часток в натурі, що є можливим зробити це і без проведення експертизи.

Також не заслуговують на увагу і доводи сторони позивачки, висказані лише в дебатах, про стягнення на її користь різниці у вартості автомобілів. Позивачка не ставить питання про стягнення на її користь половини вартості обох автомобілів, вона просить виділити їй конкретний автомобіль, що є можливим, а тому будь-яка компенсація не повинна стягуватися.

Отже, оцінивши всі доводи сторін в їх сукупності, беручи до уваги надані сторонами докази, які є допустимими і достатніми, враховуючи наявні судові рішення, які мають преюдиційне значення, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, оскільки є обґрунтованим, доведеним належними, допустимими і достатніми доказами.

Суд не приймає до уваги як доказ показання свідка ОСОБА_12 , яка є дочкою сторін, оскільки відповідач ОСОБА_2 і сама свідок подали заяви про її повторний допит, і за словами відповідача це було викликано тим, що покази дочка давала нібито під тиском, але будь-яких доказів цьому суду не надав. Свідок ОСОБА_12 давала покази безпосередньо в суді, бажаючи це зробити, склавши відповідну присягу і будучи попередженою про кримінальну відповідальність. Будь-якого тиску на свідка судом не чинилося, вона мала можливість відмовитися від дачі показань. Відповідач ОСОБА_2 стверджував, що при повторному допиті дочки у якості свідка, вона змінить свої покази і розкаже як все було. В такій ситуації може виникнути питання про відповідальність свідка. А показання цього свідка, в сукупності всіх доказів, наданих суду, не можуть суттєво вплинути на результат ухвалюваного рішення у даній справі.

Під час розгляду справи обидві сторони несли судові витрати. Питання стягнення судових витрат сторони не ставили, тому суд вважає, що судові витрати необхідно покласти на сторони у фактично понесених ними розмірах.

В ході розгляду справи, за клопотанням позивачки, застосовувались заходи забезпечення позову. Статтею 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Тому скасування заходів забезпечення позову в даному рішенні суду не вирішується.

Керуючись ст.ст.13, 76, 78, 81, 82, 141, 158, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.57, 60, 61, 63, 65, 68, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст.15, 16, 355, 368, 372, 377 ЦК України, ст.120 ЗК України, суд, -

в и р і ш и в :

Прийняти до відому, що зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні спільним майном та вселення, поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду ухвалою Рівненського районного суду від 17 березня 2016 року.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод користування нерухомим майном та виділ у натурі частки із спільного майна, що є у спільній сумісній власності (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, т.2, а.с.161-162) - задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_24 та ОСОБА_25 право власності за кожним на 1/2 (одну/другу) частку житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якого входить: житловий будинок А-1, сарай-літня кухня Б, вбиральня В, огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, підпірна стінка І.

Визнати за ОСОБА_24 та ОСОБА_25 право власності за кожним на 1/2 (одну/другу) частку земельної ділянки площею 0,138 га, кадастровий номер :10:043:0484, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с.Карпилівка, Рівненського району Рівненської області.

Виділити ОСОБА_26 в натурі та визнати за нею право власності на автомобіль марки "DAEWOO LANOS TF69Y", 2005 року випуску, № шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_1 .

Припинити право власності ОСОБА_4 на автомобіль марки "DAEWOO LANOS TF69Y", 2005 року випуску, № шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_1 .

Виділити ОСОБА_27 в натурі автомобіль марки "CITROEN JUMPY", 2004 року випуску, № шасі НОМЕР_5 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати покласти на сторони у фактично понесених ними розмірах.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка - ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий 31 серпня 1999 року Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_7 .

Відповідач - ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відоме суду місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_8 , виданий 17 грудня 2013 року Рівненським МВ УДМС України в Рівненській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_9 .

Повний текст рішення виготовлено 09 квітня 2021 року.

Суддя Остапчук Л.В.