ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 678/214/20
Провадження № 22-ц/4820/1063/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю представниці відповідача Бацей Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про розірвання договору про надання банківських послуг, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», банк) про розірвання договору про надання банківських послуг, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1 зазначила, що приблизно в 2014 році сторони уклали кредитний договір шляхом її приєднання до запропонованих АТ КБ «Приватбанк» Умов та Правил надання банківських послуг. На виконання цього договору банк видав позивачці платіжну картку, з використанням якої нею здійснювалися операції за рахунком. АТ КБ «Приватбанк» нараховує позивачці плату за послуги, які вона не замовляла, внаслідок чого утворився борг, а працівники банку систематично телефонують їй з вимогою погасити неіснуючу заборгованість. Починаючи з 1 грудня 2017 року відповідач безпідставно нараховує їй щомісячні платежі за послугою «Миттєва розстрочка» та проценти на ці суми позики, тому має місце переплата грошових коштів у розмірі 23 802 грн. 42 коп. Всупереч вимог Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) банк здійснює нечесну підприємницьку практику, вчиняє оманливі та агресивні дії з метою отримання неправомірного доходу (вигоди), що ставить позивачку у вкрай невигідне становище.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд розірвати договір про надання банківських послуг, укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк», стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь 23 802 грн 42 коп. зайво сплачених грошових коштів і 10 000 грн моральної шкоди за порушення прав споживача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит, а та зобов`язалася повернути кредитні кошти та сплатити нараховані проценти. ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами невідповідність указаного договору вимогам закону та наявність підстав для його розірвання. У межах кредитного договору 9 жовтня та 3 листопада 2017 року ОСОБА_1 скористалася послугою «Миттєва розстрочка», внаслідок чого банк зарахував на її рахунок відповідно 6 760 грн і 13 520 грн кредитних коштів, які позивачка мала повернути періодичними платежами. На виконання зобов`язання з повернення кредитних коштів ОСОБА_1 здійснила платежі, у зв`язку з чим утримані кошти не є зайво сплаченими та не можуть бути стягнуті з банку. Оскільки умовами кредитного договору не передбачено право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, то в цій частині вимоги позову є безпідставними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладений сторонами кредитний договір не відповідає вимогам Закону №1023-ХІІ, тому права ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг порушені. На виконання цього договору ОСОБА_1 одержала кредит у розмірі 6 760 грн і 13 520 грн, однак у справі відсутні докази про те, що вона скористалася послугою «Миттєва розстрочка». Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував норми чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду, не здійснив правосуддя на засадах рівності учасників судового процесу перед законом і судом, порушив принцип змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про відшкодування моральної шкоди, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині судове рішення не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

31 березня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідачка визнала, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.

На виконання умов цього договору АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 30% річних, які мали нараховуватися на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році.

У період з 31 березня 2010 року до 20 жовтня 2017 року кредитний ліміт ОСОБА_2 збільшено з 500 до 25 000 грн. Для здійснення операцій за банківським рахунком ОСОБА_1 одержала в банку платіжну картку.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 31 березня 2010 року, підписаною ОСОБА_1 , остання була ознайомлена з фінансовими умовами надання кредиту.

ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит і сплатити проценти щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, вносячи їх на рахунок у банку до 25-го числа місяця, що слідує за звітним.

В рамках укладеного сторонами договору про надання банківських послуг у 2017-2018 роках ОСОБА_1 скористалася послугою «Миттєва розстрочка», внаслідок чого їй були надані додаткові кредитні кошти, зокрема 9 жовтня 2017 року 6 760 грн, 3 листопада 2017 року 13 520 грн, 30 липня 2018 року 15 000 грн, під 2,9% від суми кредитних коштів на місяць. У період з 9 листопада 2017 року до 30 травня 2019 року банк здійснював щомісячне списання з рахунку ОСОБА_1 платежів за послугою «Миттєва розстрочка». Всього було списано 47 271 грн 12 коп.

а) щодо правовідносин сторін

Застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Такий договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами.

Із матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання банківських послуг у формі договору приєднання, за умовами якого позивачка приєдналася до встановленої банком стандартної форми Умов та Правил надання послуг у Приватбанку.

Склавши анкету-заяву від 31 березня 2010 року, сторони визначили, що ця Заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять укладений між ними договір про надання банківських послуг. При цьому ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна», 55 днів пільгового періоду від 31 березня 2010 року, в якій установлено порядок повернення кредитних коштів, нарахування та сплати процентів.

Таким чином, АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору.

Висновок суду про застосування до спірних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання, є правильним.

При цьому ОСОБА_1 безпідставно послалася в апеляційній скарзі на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року (справа №342/180/17), оскільки в цій справі та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

б) щодо вимоги позову про розірвання договору

Застосовані норми права

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Із положень ч. 1 ст. 627 ЦК України слідує, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.

Реалізація принципу свободи договору передбачає також право його сторін змінити (повністю або частково) та припинити (розірвати) договір, якщо інше не передбачено законом або договором.

Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору.

Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

У разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Діючий закон не містить імперативної норми, яка б позбавляла учасників цивільних відносин можливості відмовитися від раніше укладеного правочину. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, водночас, договір може бути розірваний за рішенням суду у разі істотного порушення договору сторонами або в інших випадках, які встановлені договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання банківських послуг від 31 березня 2010 року за взаємною згодою сторін. При цьому сторони не визначили правові підстави для розірвання договору.

У справі відсутні належні та допустимі докази про те, що договір про надання банківських послуг не відповідає вимогам чинного законодавства, у тому числі Закону №1023-ХІІ, а сторони допустили істотне порушення його умов.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для розірвання цього договору.

До того ж, Закон №1023-ХІІ не встановлює право споживача на розірвання договору, який укладений сторонами із застосуванням нечесної підприємницької практики, або обмежує права споживача. Такий договір може бути визнаний судом недійсним.

Посилання ОСОБА_1 на наявність підстав для розірвання договору про надання банківських послуг, укладеного між нею та АТ КБ «Приватбанк», не відповідають закону.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував норми чинного законодавства щодо порядку розірвання договору, є помилковими.

в) щодо вимоги позову про стягнення грошових коштів

Застосовані норми права

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права зобов`язання має виконуватися належним чином, у тому числі відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк» www.privatbank.ua, сервіс «Миттєва розстрочка» це послуга банку, яка надається держателям платіжних карток «Універсальна» та «Універсальна GOLD» на умовах терміновості, платності та зворотності. Терміновість кредиту визначається кількістю платежів, яку вибрав клієнт, але не більше 24 платежів. Платність визначається комісією за користування кредитом, яка сплачується одночасно з погашенням кредиту рівними частинами з кожним платежем. Повернення визначається вимогою погасити кредит не більше ніж за вибрану клієнтом кількість платежів. Кредит з використанням сервісу «Миттєва розстрочка», повертається шляхом встановлення клієнтом регулярного платежу з картки клієнта в розмірі щомісячного платежу за кредитом і проводиться банком на підставі договірного списання.

Утримувач кредитної картки має право користуватися сервісом «Миттєва розстрочка» для отримання споживчого кредиту, якщо утримувач погодився з цими умовами та отримав кредитні кошти. Рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є відповідна платіжна картка, відкривається індивідуально для кожного клієнта в момент авторизації операції по сервісу «Миттєва розстрочка» шляхом: введення і відправки ОТП-паролю; натискання клавіші, що озвучена як згода з умовами кредитного договору; введення логіна і пароля при авторизації в Приват24; натисканням клавіші «згоден» або «підтверджую» в терміналах самообслуговування та банкоматах Приватбанку, при показі умов кредитного договору та після введення пін-коду кредитної картки; відправка SMS-команди chast2 на номер НОМЕР_1 ; натискання кнопки «згоден» або «підтверджую» в системі електронних платежів Liqpay, мобільному додатку Sender або Приват24 Sender веб-версії «Приват24»; натискання клавіші «згоден» при IVR обдзвоні.

Вчинення клієнтом цих дій прирівнюються до заяви клієнта на відкриття карткового рахунка для отримання кредиту за сервісом «Миттєва розстрочка».

Згідно тарифів комісія за користування сервісом «Миттєва розстрочка» стягується щомісяця в розмірі 2,9% від суми покупки.

Із матеріалів справи слідує, що у 2017-2018 роках ОСОБА_1 скористалася послугою «Миттєва розстрочка», згідно з яким отримала кредит: 9 жовтня 2017 року 6 760 грн, 3 листопада 2017 року 13 520 грн, 30 липня 2018 року 15 000 грн.

Відповідно до виписки з рахунку (а.с. 61-73) протягом 2017-2019 років банк здійснював щомісячне списання з рахунку ОСОБА_1 платежів за послугою «Миттєва розстрочка». Ці кошти були утримані банком на виконання умов кредитного договору.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що підстави для стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 зайво сплачених грошових коштів відсутні.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність користування ОСОБА_1 послугою «Миттєва розстрочка» суперечать зібраним доказам.

Наданий ОСОБА_1 розрахунок заборгованості за договором (а.с. 109-113) не відповідає фактичним обставинам справи, а тому суд правомірно не взяв його до уваги.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального закону та правових позицій Верховного Суду. Посилання ОСОБА_1 на доведеність своїх вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів є необґрунтованими.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 20 квітня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 2 вересня 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Лазаренко А.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27