Справа № 366/2105/20
Провадження № 2/366/63/21
РІШЕННЯ

іменем України

16 березня 2021року Іванківський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Гончарука О.П.,

при секретарі Онищенко В.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в смт. Іванків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог.

Позивач 03.09.2020р. подав позов, в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 177375,0грн. сума боргу, а також 25648,11грн. - 3% річних та 177601,46грн. - інфляційні втрати - згідно ч.2 ст.625 ЦК України, всього 380624,57грн. і судові витрати 3806,25грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 31.07.2007р. сторонами уклали договір позики, оформлений розпискою; за договором позики відповідач отримав грошові кошти в сумі 850,0доларів США, готівкою в іноземній валюті, за домовленістю кошти від подач зобов`язався повернути 14.08.2007р. 22.10.2012р. відповідач отримав грошові кошти в розмірі 2600,0доларів США, які зобов`язався повернути до 05.05.2013р. 08.11.2019р. відповідач отримав грошові кошти в розмірі 3000,0доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 30.04.2020р. Сума боргу відповідно до розписок становить 8600,0доларів США.

Станом на 27.08.2020р. курс долара відповідно до становить за курсом НБУ 177375,0 грн., не повернув. 3% річні за розпискою від 31.07.2007р. нараховані за період з 15.08.2007р. по 28.08.2020р. складає 9143,80 грн., за розпискою від 22.10.2012р. нараховані за період з 06.05.2013р. по 28.08.2020р. складає 15692,83 грн., за розпискою від 08.11.2019р. нараховані за період з 01.05.2020р. по 28.08.2020р. складає 811,48 грн., інфляційні втрати нараховані в розмірі 177601,46 грн.

Рух справи.

03.09.2020р. протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею призначено суддю ОСОБА_3 .

Ухвалою від 15.09.2020р. прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.10.2020р.

Розпорядженням № 70 від 21.09.2020 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, згідно рішення Вищої ради правосуддя № 2641/0/15-20 від 17.09.2020 року «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Іванківського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» та наказу голови суду № 2-к від 18.05.2020 року «Про відрахування від штату судді ОСОБА_3 » відраховано суддю зі штату Іванківського районного суду Київської області.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 21.09.2020 року, головуючим по даній справі призначено суддю ОСОБА_4 .

Ухвалою від 30.10.2020р. справу прийнято до провадження та призначено в судове засідання на 24.12.2020р.

Ухвалою від 08.02.2021р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 16.03.2021р.

Пояснення осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні позивач підтримав позов, дав пояснення аналогічні викладені в позовній заяві.

Відповідач позов не визнав, відзив не подав, в судовому засіданні пояснив, що за розписками на суму 850,0доларів США та 2600,0доларів США ним зобов`язання виконанні, однак підтвердження повернення боргу суду не надав. Щодо суми боргу в розмірі 3000,0доларів США визнав в повному обсязі, та зазначив, що вказану суму боргу не сплачував.

Встановлені судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

З наданих доказів суд встановив такі обставини і відповідні ним правовідносини:

Згідно розписки, датованої 31.07.2007р., написаної власноручно відповідачем ОСОБА_2 , чого він не заперечує, і підписаної відповідачем, - в ній зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язався повернути 04.08.2007р. 850,0доларів США отриманих ним 31.07.2007р. гр. ОСОБА_1 .

Відповідно до розписки, датованої 22.10.2012р., написаної власноруч відповідачем ОСОБА_2 , чого він не заперечує, і підписаної відповідачем, - в ній зазначено, що він взяв у ОСОБА_5 суму 2600,0доларів США, які зобов`язався повернути до 05.05.2013р.

Згідно розписки, датованої 08.11.2019р. написаної власноруч відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строком до 30.04.2020р. грошові кошти в розмірі 3000,0доларів США, що є еквівалентом 75000,0 гривень із встановленим сторонами обмінним курсом -25грн.

Данні розписки надані позивачем суду на підтвердження грошового зобов`язання відповідача і розміру такого зобов`язання. Дана розписка досліджена судом в оригіналі, який знаходиться у позивача. Дана розписка судом визнається належним письмовим доказом.

У статті 1046 ЦКУ визначено, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦКУ - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч.2 ст.1047 ЦКУ - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п.2, п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ст. 626 ЦКУ - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 638 ЦКУ - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦКУ).

Згідно ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно ст.1051 ЦКУ позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно ст.1053 ЦКУ за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики в ст.1047 цього Кодексу (новація боргу у позикове зобов`язання).

Згідно ст.1048 ЦКУ позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 2. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Згідно ст.1049 ЦКУ позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ч.3. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст.1050 ЦКУ якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Належними доказами підтверджено і судом на їх підставі встановлено такі обставини:

31.07.2007р. сторони уклали договір, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти 850,0доларів США строком до 14.08.2007р.

22.10.2011р. сторони уклали договір, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти 2600,0доларів США строком до 05.05.2013р.

08.11.2019р. сторони уклали договір, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти 3000,0доларів США строком до 30.04.2020р.

Данні договори є договором позики, укладеними у відповідній письмовій формі; складені позичальником розписки є одночасно і підтвердженням укладення договору позики та письмовою формою договору, і підтвердженням умов договору щодо розміру позики і строку повернення, і також підтвердженням отримання позичальником грошових коштів за договором позики у вказаному розмірі. Договори позики є реальним, і з даного договору для позичальника виникли грошові зобов`язання по поверненню позичених коштів у строки, встановлені договором, і відповідно для нього виникли передумови для негативних наслідків, передбачених законом на випадок невиконання грошових зобов`язань чи неналежного їх виконання.

Грошові зобов`язання , які виникли у відповідача за договором позики, не були виконані, тому позикодавець мав підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

Розписками від 31.07.2007р., 22.10.20121р., 08.11.2019р., яку позичальник видав позикодавцю в межах виконання грошових зобов`язань за раніше укладеними договорами позики, він підтвердив наявність у нього невиконаних грошових зобов`язань, визнав розмір боргу за договорами позики, який сторони за взаємною згодою визначили станом на вказану у розписці дату, та у встановленому розмірі.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини на підставі укладених договорів позики. Дійсність даного договору не викликає сумніву і визнається відповідачем, і факт отримання коштів у позику за даним договором відповідач не оспорює, як не оспорює і того факту, що станом на день видачі ним позикодавцю второї та третьої розписок він мав невиконані і прострочені грошові зобов`язання перед позивачем за договором позики.

Розписки від 31.07.2007р., 22.10.2012р., 08.11.2019р., написані позичальником власноручно, в ній чітко визначено розмір наявного грошового зобов`язання. Розписка є належним письмовим доказом на підтвердження наявності у позичальника невиконаного перед позикодавцем і визнаного позичальником грошового зобов`язання, його валюти і розміру. Тому суд виходить з того, що вказана у даній розписці сума боргу 6450,0долаірв США -є боргом позичальника, який виник у нього саме з договору позики.

Таким чином, судом встановлено наявний у відповідача борг за договором позики станом на 27.08.2020р. в сумі 6450,0 доларів США, визначена валюта позики і валюта грошового зобов`язання і встановлено строк повернення боргу. Тобто у позичальника як з договором позики так і безпосередньо з даної розписки, укладеної сторонами у тих самих правовідносинах (що по суті є укладенням додаткової угоди в межах існуючого договору позики) виникло грошове зобов`язання, яке має бути виконане належним чином і відмова від виконання якого суперечить вимогам закону, що регулює дані правовідносини.

Відповідач грошові зобов`язання не виконав. Посилання відповідача про часткове повернення суми боргу за розписками на 850,0 доларів США та 2600,0 доларів США, не знайшли свого підтвердження, оскільки не підтвердились ні позивачем ні доказами сплати.

Таким чином, борг становить 6450,0долари США.

Відповідач не довів належними доказами того факту, що після написання ним розписок від 31.07.2007р., 22.10.2012р., 08.11.2019р. він повернув позивачу суму, вказану у розписках, тому встановленим є факт невиконання вказаного у розписці грошового зобов`язання, що виникло з договору позики, його розмір та валюта, і факт його прострочення, - що є підставою як для стягнення суми боргу так і для покладення на прострочившого боржника обов`язку, передбаченого у ч.2 статті 625 ЦК України у вигляді 3% річних від простроченої суми боргу за весь період прострочення .

Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного:

За змістом ст.ст.1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки:

Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв».

Таким чином стягненню з відповідача підлягає борг в сумі 6450,0доларів США.

Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, доведені і підлягають задоволенню.

У позовній заяві позивач просить стягнути борг у гривнях, при цьому застосовує різні курси іноземної валюти у національну валюту (станом на кінцеву дату повернення боргу згідно розписки, станом на день подання позову до суду, тощо). Такий підхід вносить суперечності і невизначеність у розмір грошового зобов`язання, яке виникає у відповідача на підставі даного рішення суду. При цьому суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Таким чином, доцільно є зазначити у рішенні суду про стягнення боргу у доларах США, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим до кожної з сторін. Тому суд вважає правильним і доцільним у судовому рішенні зазначити про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу.

З даних підстав, враховуючи, що предметом позики були долари, що борг у розписці був визначений сторонами договору у доларах і відповідно відповідач зобов`язаний повернути долари (або - допустимо - вказану суму у гривнях в еквіваленті, розрахованому за курсом валют на день платежу), - то відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат, передбачених у ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому суд бере до уваги наступне:

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції покриваються відповідним еквівалентом іноземної валюти. У випадку невиконання грошового зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки вони передбачені виключно для гривні, а відшкодування втрат від коливання курсу іноземних валют - статтею 625 ЦК України не передбачено.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у його постанові від 20.02.2019 у справі №638/10417/15ц, а також у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17.

Позивач , обґрунтовуючи дану позовну вимогу, послався на судову практику, зазначивши певні рішення Верховного Суду України. Разом з тим, вказаними позивачем рішеннями суду вищої інстанції були врегульовані інші правовідносини, зокрема:

в постанові ВСУ від 13.12.2017р. у справі №309/3458/14-ц Верховний Суд України погодився з рішенням апеляційного суду про стягнення суми позики та 3% річних і відмовив у вимозі про стягнення інфляційних втрат за прострочення повернення позики у доларах;

такі самі висновки зроблені Верховним Судом України у справі №6-79цс14 в постанові від 2.07.2014р.;

в постанові від 1 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14 Верховний Суд України і в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Верховний Суд визначили, що інфляційні втрати стягуються у випадку, коли грошове зобов`язання виникло з вироку суду про відшкодування шкоди, визначивши, що відшкодування шкоди є грошовим зобов`язанням і до нього ч.2 ст.625 ЦК застосовується, тобто викладені висновки зроблені у інших правовідносинах;

у справі №758/1303/15-ц Верховний Суд визначив, що спір щодо стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України - є цивільним, а не адміністративним спором, і не робив висновків щодо застосування положень закону про відшкодування інфляційних втрат до зобов`язання , визначеного у іноземній валюті.

Таким чином, оскільки грошове зобов`язання відповідача за умовами договору виникло і існує до повного його виконання у доларах США, при цьому всі ризики від коливання валют мають покладатись на обидві сторони (у разі підвищення курсу долару - такі ризики і негативні наслідки покладаються на боржника, відповідно у разі зменшення курсу долару кредитор не вправі перекладати негативні наслідки на боржника у спосіб перерахування суми боргу у національну валюту з тим, щоб стягнути інфляційні втрати.

Ніяких додаткових умов сторони не приймали і відповідних змін до укладеного між ними договору позики з приводу переведення суми боргу у гривню сторони не вносили, а при розгляді даної справи слід виходити з вимог закону і з умов договору, які не суперечать чинному законодавству, і які для вирішення конкретного спору між сторонами договору мають головне значення.

Предметом позики є долари, грошове зобов`язання визначене в іноземній валюті, всі ризики від знецінення національної валюти для кредитора захищені самим курсом валюти; частиною 2 ст.625 ЦК передбачено відшкодування інфляційних втрат виключно у разі прострочення гривневого грошового зобов`язання.

Щодо стягнення 3% річних, то суд виходить з наступного:

Боржник прострочив грошове зобов`язання, тому згідно ч.2 ст.625 ЦК України є підстави для стягнення з нього 3% річних, нарахованих за весь час прострочення на всю суму боргу.

Виходячи з висновків Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові від 20 вересня 2019 року у справі №638/10417/15ц, - у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Таким чином, приписи ч.2 ст.625 ЦК України в частині нарахування 3-х відсотків річних, на відміну від інфляційних втрат, застосовуються до прострочених грошових зобов`язань, виражених у іноземній валюті. Тому є підстави для стягнення з відповідача 3% річних за весь період прострочення, починаючи з 15.08.2007р., 06.05.2013р., 01.07.2020р., на всю прострочену суму.

Позивач надав розрахунок 3% річних, відсотки нараховував на прострочену суму (на суму боргу, що залишалась після чергового платежу). Суд погоджується з таким розрахунком трьох відсотків річних і вважає його правильним та таким, що проведений за формулою, за якою прострочена сума помножується на кількість днів прострочення, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365. Даний розрахунок відповідачем не оспорений, іншого розрахунку відсотків відповідач не надав.

Разом з тим, суд враховує наступне:

Згідно висновків Верховного Суду у наведених вище справах - проценти можуть нараховуватись на прострочену суму боргу також в доларах - тобто в тій самій валюті, в якій існує борг. Разом з тим, такий спосіб нарахування процентів не виключає можливість їх нарахування у гри національній валюті, яка вважається у будь-якому разі належним засобом платежу за грошовими зобов`язаннями в Україні.

Позивач провів розрахунки процентів у національній валюті, посилаючись на приписи закону щодо валюти грошових зобов`язань в Україні, і враховуючи, що боржник здійснював платежі у гривнях; при цьому обраховуючи проценти позивач виходив з суми боргу, переведеної ним у гривню за офіційним курсом валют з урахуванням проведеного кожного разу платежу. Виходячи з того, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України та наведених вище висновків Верховного Суду - вимагати виплати відсотків у валюті кредитування це є правом кредитора, то суд вважає, що не є порушенням закону і умов договору, якщо кредитор пред`являє вимогу про сплату процентів у національній валюті. Суд вважає, що стягнення процентів у національній валюті не буде порушенням вимог закону, який регулює дані правовідносини. Суд також виходить з того, що чи будуть відсотки нараховані у доларах а після того переведені у гривню, чи навпаки, - кінцева сума є тотожною, оскільки застосовується той самий курс валют. Також суд враховує, що нарахування трьох відсотків річних за ч.2 ст.625 ЦК України не є умовою договору, якою б самі сторони визначили валюту нарахування таких відсотків, що підстави для нарахування даних відсотків виникли після прострочення грошового зобов`язання, тобто після кінцевої дати повернення боргу за умовами договору. Тому суд вважає можливим прийняти надані позивачем розрахунки процентів у національній валюті , а не в валюті кредитування, і вважає можливим стягнути такі відсотки з відповідача у валюті, визначеній позивачем, що не буде порушенням вимог закону, не буде відступленням від висновків Верховного Суду з цього приводу. Суд також враховує, що відповідач дані розрахунки не оспорив, не надав своїх розрахунків процентів у доларах. Відсотки нараховані позивачем за рекомендованою в постанові Верховного Суду формулою . Таким чином, у даному випадку, суд вважає можливим відсотки стягнути у гривнях, у сумі, вказаній позивачем, яка розрахована правильно.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає: борг в сумі 177375,0 долари США і 3% річних в сумі 25648,11грн.

З урахуванням часткового задоволення позову, згідно з приписами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають частковому задоволенню, пропорційно частині задоволених позовних вимог, виходячи з того, що позов задоволено на 53%. Судові витрати позивача складаються з витрат по оплаті судового збору 3806,25грн. З урахуванням частини задоволених позовних вимог відшкодуванню позивачу відповідачем підлягають понесені позивачем судові витрати у розмірі 53%, що становить 2017,31грн.

Керуючись ст. ст. 205, 207, 208, 218, 526, 625, 1046, 1047,1049 ЦК України, ст. ст. 263, 264, 265, 268, 141 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Поліським РВ ГУ МВС України в Київській області 25.05.2007р., адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в м.Києві 30.10.1997р., адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) заборгованість в розмірі 203022,79 грн. (двісті три тисячі двадцять дві грн. 79 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Поліським РВ ГУ МВС України в Київській області 25.05.2007р., адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в м.Києві 30.10.1997р., адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 2017,31 грн. (дві тисячі сімнадцять грн. 31 коп.).

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26.03.2021р.

Суддя: О.П. Гончарук