Номер провадження 2/754/2110/21
РІШЕННЯ

Іменем України

23 квітня 2021 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Івченка В.А.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_1

за участю третьої особи ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних долях. 31.05.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 1/4 частини квартири, відповідно до договору дарувальник ОСОБА_1 передав у дар обдарованій ОСОБА_2 , а обдарована прийняла у дар від дарувальника належну йому 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_1 , фактично не проживає в квартирі з 2015 року, однак заяву про зняття з реєстраційного обліку не подав. У зв`язку з тим, що відповідач фактично не проживає, але зареєстрований у приватній власності позивача на нього нараховуються платежі за комунальні послуги. Наявність реєстрації в квартирі особи, яка в ній не проживає, тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, тощо, а також перешкоджає розпорядженню цим майном. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати ОСОБА_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03.11.2020 провадження у цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 15.02.2021 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 20.04.2021 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 15.02.2021 в судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. На інші судові засідання не з`явився, про день та час судових засідань повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки.

Третя особа ОСОБА_2 15.02.2021 в судовому засіданні не заперечувала проти позовних вимог, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. На інші судові засідання не з`явилась, про день та час судових засідань повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки.

Третя особа ОСОБА_3 в судові засідання не з`явилась, про день та час судових засідань повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватно, спільної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних долях, видане Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради.

31.05.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 1/4 частини квартири, відповідно до договору дарувальник ОСОБА_1 передав у дар обдарованій ОСОБА_2 , а обдарована прийняла у дар від дарувальника належну йому 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №485.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований: ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 за адресою реєстрації фактично не проживає з 2015 року, що підтверджується актом складеними від 04.11.2020 за підписом мешканців будинку та начальника ЖЕД №313.

Відповідно до статті 47 Конституції України та статті 321 ЦК України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 391 ЦК України, регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленостю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання ОСОБА_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У звязку з зазначеним вище, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,40грн.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 16, 319, 321, 391 ЦК України, статтями 2, 4, 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,40грн.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420,40грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Треті особи:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер відсутній в матеріалах справи.

Повний текст рішення складено та підписано 23.04.2021, у відповідності до частини 5 статті 268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко