Справа № 168/403/20 Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О. Й.
Провадження № 22-ц/802/372/21 Категорія: 29 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору перевезення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 , поданою від її імені представником ОСОБА_2 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 24 грудня 2020 року та додаткове рішення суду від 12 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, який мотивує тим, що між ним та ОСОБА_4 , від імені якої на підставі довіреності від 16.11.2018 діяв ОСОБА_6 , 21.11.2018 було укладено договір №1 на перевезення вантажу та експедиційних послуг, за умовами якого позивач зобов`язався доставити ввірений йому вантаж до пункту призначення за встановлену плату, а відповідач ОСОБА_4 оплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до пунктів 1.2, 2.1. цього договору сторонами було складено заявку-замовлення № 1-UA/01 від 21.11.2018, яка є невід`ємною частинною договору, відповідно до умов якої перевезення здійснюється у режимі внутрішнього переміщення під митним контролем, на транспортному засобі автовозі, що має номери державної реєстрації НОМЕР_1 / НОМЕР_2 .

«Вантажем» є пошкоджений транспортний засіб, що не може рухатися самостійно марки «HYUNDAI», моделі Sonata, рік випуску 2014. Перевезення здійснюється за маршрутом з с. Старовойтове, митний пункт пропуску «Ягодин» до м. Харків, митний термінал Харків Автомобільний. Плата за перевезення складає 98 760,00 грн. і повинна бути здійснена Замовником Перевізнику до 22.12.2018, розрахунок безготівковий.

Сторонами також була складена товарно-транспортна накладна №1 від 21.11.2018 за формою № 1-ТН.

Крім того, 22.11.2018 між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед позивачем за виконання відповідачем ОСОБА_4 зобов`язань за договором № 1 від 21.11.2018 на перевезення вантажу та експедиційні послуги.

Позивач взяті на себе зобов`язання за договором виконав належним чином, про що сторонами був складений і підписаний акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 22.11.2018, який є невід`ємною частиною договору №1 від 21.11.2018 і перевізником передано вантаж вантажоодержувачу у місці призначення.

На порушення вимог договору відповідачем ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконані, оплата у визначеному порядку, розмірі та строках здійснена не була, у зв`язку із чим заборгованість складає 123 865,78 грн., з яких 104 538,59 грн. сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 4 513,20 грн. три проценти річних та 14 814,00 грн. неустойка у формі штрафу, яку позивач просив стягнути солідарно з обох відповідачів та відшкодувати судові витрати.

22.07.2020 ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_6 про визнання недійсним договору перевезення, який мотивує тим, що вона не надавала ні прав, ні згоди відповідачам на укладення Договору №1 від 21.11.2018 на перевезення вантажу та експедиційні послуги, тобто було відсутнє її волевиявлення на укладення цього договору та додатків до нього.

Вважає, що відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , як її представником було досягнуто зловмисної домовленості з метою отримання від неї грошових коштів та відповідно, завдання їй майнової та моральної шкоди.

Довіреністю від 16.11.2018 нею було надано ряд повноважень її представникам ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , у тому числі самостійно придбати у власність на її ім`я автомобіль та транспортувати (перегнати) цей автомобіль за місцем її проживання у місто Харків. Тобто вказана довіреність надавалася саме для вчинення дій із придбання за кордоном на її ім`я та доставки автомобіля особисто ОСОБА_6 або ОСОБА_5 .. Права передоручення передбачено не було, а тому всі ці дії кожен з представників мав вчинити особисто.

Вказівка у довіреності на право уповноважених осіб укладати від її імені договори цивільно-правового характеру є нікчемною умовою, яка прямо суперечить вимогам як Цивільного кодексу України, так і Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки не визначає конкретного правочину або хоча б виду правочину, який уповноважена особа має право вчиняти від імені довірителя.

Оскільки вона була переконана, що перевезення автомобіля буде вчинено особисто ОСОБА_7 , тому не надавала і не могла надавати своєї згоди, а відповідно і волевиявлення на укладення договору на перевезення від 21.11.2018.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 не мав права надавати послуги з перевезення, оскільки не зареєстрований як суб`єкт господарювання, а перегін автомобіля здійснив ОСОБА_6 особисто і безкоштовно. Договір на перевезення та додатки до нього не складались у 2018 році і договір фактично не виконувався, всі ці документи було складено значно пізніше, перед зверненням до суду невідомими їй особами, і позов до неї подано з метою отримання від неї коштів, що вказує на існування зловмисної домовленості між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 ..

З урахуванням наведеного просила визнати недійсним договір №1 від 21.11.2018 на перевезення вантажу та експедиційні послуги.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 24 грудня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором перевезення у розмірі 123865 грн. 78 коп..

У решті позову відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору перевезення №1 від 21.11.2018 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1238 грн. 65 коп. судового збору.

Додатковим рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 12 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 11500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені відповідача ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове про відмову в позові ОСОБА_3 та задоволення її зустрічного позову.

У відзивах на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_3 , а також відповідач ОСОБА_5 (кожен зокрема), посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Громов А.В. апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Шеремета В.М. апеляційну скаргу заперечила та просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, відповідач ОСОБА_5 надіслав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтями 6, 627 цього Кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Згідно з ч.2 ст.908 ЦК України умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюється договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частини 1, 2, 3 статті 909 ЦК України).

Визначення плати за перевезення вантажу за домовленістю сторін передбачено частиною 1 статті 916 ЦК України, а відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із договору перевезення передбачено статтею 920 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст.237 ЦК).

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (ч.1 ст.238 ЦК).

Відповідно до вимог ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ч.ч. 1, 3 ст.240 ЦК).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою третьою, п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що 16.11.2018 ОСОБА_4 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 придбати за кордоном їй у власність автомобіль, який транспортувати до місця її реєстрації та проживання (місто Харків), укладати від її імені договори цивільно-правового характеру, а також вчиняти від її імені всі необхідні дії згідно діючого законодавства України та всі інші юридично значимі дії в межах та обсязі, передбачених законодавством для такого роду уповноважень (т.1 а.с.16).

21.11.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої за цією довіреністю діяв ОСОБА_6 , було укладено договір №1 на перевезення вантажу та експедиційні послуги (т.1 а.с.15).

Пунктами 1.1., 1.2., 2.1. договору перевезення, сторони передбачили, що перевізник зобов`язується доставити довірений йому замовником вантаж до пункту призначення та видати його, а замовник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Перевезення здійснюється відповідно до заявки-замовлення, яка є невід`ємною частиною договору та має бути складена у письмовій формі.

Сторонами підписано заявку-замовлення №1-UA/01 від 21.11.2018, якою обумовлено та погоджено усі істотні/особливі умови вантажу/перевезення, у тому числі і щодо порядку оплати за перевезення (т.1 а.с.17).

Крім того, сторонами підписано товарно-транспортну накладну №1 від 21.11.2018 за формою №1-ТН щодо нестандартного перевезення вантажу позивачем (т.1 а.с.18-19).

Належне виконання умов договору позивачем стверджується складеним і підписаним актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 22.11.2018, який є невід`ємною частинною договору №1 від 21.11.2018 на перевезення вантажу та експедиційні послуги, згідно якого замовник претензій до порядку, обсягів та строків виконання робіт (надання послуг) не має (т.1 а.с.22).

Статтями 553, 554 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку і відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. В такому разі боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Судом встановлено, що 22.11.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед позивачем за виконання обов`язків ОСОБА_4 за договором №1 від 21.11.2018 на перевезення вантажу та експедиційні послуги (т.1 а.с.23).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

В силу вимог ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 у передбачені договором №1 від 21.11.2018 строки не провела оплату виконаних позивачем за договором робіт.

Відповідальність за прострочення оплати коштів замовнику сторони обумовили у пункті 4.5. договору, у якому конкретизовані розміри штрафів за різні види прострочення.

Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Невиконання умов договору замовником в частині сплати коштів у визначеному позивачем розмірі відповідачем не спростовано.

Вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним укладеного договору №1 від 21.11.2018 обґрунтовано відсутністю її волевиявлення на його укладення та зловмисною домовленістю сторін, які його підписали.

Однак, наведені обґрунтування не доведені належними, допустимими, достовірними доказами та спростовуються змістом довіреності від 16.11.2018.

Укладений договір на перевезення вантажу та експедиційні послуги є договором цивільно-правового характеру, стосується транспортування придбаного за кордоном пошкодженого автомобіля для ОСОБА_4 до її місця проживання, у зв`язку із чим вчинені від імені та для ОСОБА_4 всі необхідні дії згідно діючого законодавства України та всі інші юридично значимі дії в межах та обсязі, передбачених законодавством для такого роду уповноважень.

Посилання в апеляційній скарзі на завищену вартість послуги, обумовленої договором та її спростування висновком експерта від 31.07.2020 відхиляються апеляційним судом, оскільки зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також сторонами обумовлено істотні/особливі умови договору, які вплинули на вартість послуг.

Посилання в апеляційній скарзі на відмову суду призначити почеркознавчу експертизу відхиляються апеляційним судом, оскільки підписання договору сторонами не заперечували ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_6 ..

Посилання в апеляційній скарзі на зловживання позивачем процесуальними правами шляхом штучного та безперспективного заявлення позову до ОСОБА_5 з метою звернення із позовом не за місцем проживання ОСОБА_4 відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК). А відповідно д ч.15 ст.28 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісного позову, відмову у зустрічному позові та наявності підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.

Аргументи апеляційної скарги є ідентичними аргументам зустрічної позовної заяви та не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваних рішень, ухвалених з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , подану від її імені представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 24 грудня 2020 року та додаткове рішення від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді