Справа № 149/2736/20
Провадження № 22-ц/801/890/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Робак М. В. в місті Хмільнику Вінницької області за відсутності учасників справи,

у цивільній справі № 149/2736/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 , приватний нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Дем`янюк Людмила Анатоліївна, про припинення іпотеки та скасування обтяжень,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що 30.06.2011 між позивачем та ПАТ «Кредитпромбанк» укладено кредитний договір строком до 29.06.2016. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, позивач передав в іпотеку будівлі та споруди, що розташовані в АДРЕСА_1 , внаслідок чого приватним нотаріусом було накладено заборону на відчуження зазначеного в іпотечному договорі майна. Крім того, 30.06.2011, ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки за яким останній поручився перед кредитором за виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. 20.05.2013 ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу про відступлення права вимоги за кредитними та забезпечувальними зобов`язаннями. 06.08.2020 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» укладено аналогічний договір, про що повідомлено позивача, а також направлено вимогу про погашення боргу за кредитним договором. У разі невиконання вимоги було повідомлено про можливість процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач зазначає, що заборгованість за кредитним договором ним погашена, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, а тому договір іпотеки припинив свою дію у зв`язку з виконанням кредитних зобов`язань. За наведених обставин просить визнати іпотечний договір припиненим, а також припинити обтяження майна та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про заборону відчуження іпотечного майна.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано іпотечний договір №36.3/57-ЗМК/1-11, посвідчений 30.06.2011 приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Дем`янюк Л. А., зареєстрований в реєстрі за №1025 - припиненим.

Припинено обтяження майна, а саме будівель та споруд за АДРЕСА_1 , зареєстрованих в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстром №30165747, які належать ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про заборону відчуження та іпотеку майна.

Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном, тому необхідно зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходив з того, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права власності на нерухоме майно в межах трирічного строку позовної давності, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погодившись із рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 лютого 2021 року, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, оскільки вважає, що воно є незаконним та необґрунтованим, прийнятим внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, без врахування фактичних обставин справи та дослідження доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме - статті 257 ЦК України, що регламентує наслідки пропуску строків позовної давності, які, при зверненні з позовом у цій справі, були пропущені. Враховуючи, що ОСОБА_1 був залучений до участі у справі № 149/2561/15-ц, як третя особа, оскільки рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 31.08.2016 могло вплинути на обсяг прав та обов`язків позивача, як позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за іпотечним договором, про начебто порушення своїх прав позивачу стало відомо чи могло стати відомо в період з 01.10.2016 (дати набрання законної сили судовим рішенням) по 04.10.2016 (дати закриття виконавчого провадження). Проте, з позовом про визнання іпотечного договору припиненим позивач звернувся тільки у 2020 році, тобто поза межами строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, а саме через чотири роки після дати коли позивачу стало відомо про начебто порушення своїх прав.

Також суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи не врахував, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту, оскільки право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки. Крім того, вважає, що звернення до суду з позовом про припинення обтяження майна та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про заборону відчуження та іпотеку майна є неправильним способом захисту порушених прав власника.

У строк, встановлений апеляційним судом, позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти вимог апеляційної скарги, вважає доводи скарги необґрунтованими та безпідставними, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Учасники справи повідомлені у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у апеляційній скарзі, з таких мотивів.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судом встановлено, 30.06.2011 з метою виконання кредитних зобов`язань за договором №36.3/57-КМК/11 від 30.06.2011 між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Термін дії договору з моменту нотаріального посвідчення та до повного виконання Іпотекодавцем зобов`язань перед Іпотекодержателем за Кредитним договором. У відповідності до п. 2.4 іпотечного договору при посвідченні цього договору нотаріус накладає заборону на відчуження майна до моменту повного виконання зобов`язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем за Кредитним договором (а.с.11-13).

Згідно з рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області 31.08.2016 встановлено, що 20.05.2013 між ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, а тому внаслідок неналежного виконання боржником ОСОБА_2 кредитних зобов`язань АТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості на загальну суму 332 793,64 грн, який задоволено у повному обсязі (а.с.14).

22.09.2016 відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Хмільницького міськрайонного суду від 31.08.2016 (а.с.15-16).

04.10.2016 виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням рішення суду (а.с.17)

07.08.2020 на адресу позивача направлено повідомлення про відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, зі змісту якого вбачається, що 06.08.2020 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» укладено договір про відступлення права вимоги, а також направлено вимогу про усунення порушень, які полягають у невиконанні кредитних зобов`язань та наявності боргу (а.с.6-7, 33-35).

26.08.2020 позивач, з метою досудового врегулювання спору, звернувся до відповідача з заявою про безпідставність вимог останнього у зв`язку з погашенням кредитної заборгованості та необхідність зняття заборони на відчуження предмету іпотеки (а.с.31).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання по кредитному договору №36.3/57-КМК/11 від 30.06.2011 виконано в повному обсязі, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження, тому відпала необхідність забезпечувати зобов`язання шляхом іпотеки та заборони на відчуження нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 . Про припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з його повним і належним виконанням позичальником також свідчить і відсутність протягом 2016-2020 років будь-яких претензій ПАТ «Дельта Банк» до позичальника.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК України), слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Вказаний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14.

Крім того, зазначений правовий висновок був підтриманий Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц та постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 126/1056/15-ц.

Під час застосування вищенаведених норм права підлягає врахуванню також правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19 (пункти 54, 68-70): іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору).

Аналіз змісту позовних вимог ОСОБА_1 свідчить, що позивач просив визнати іпотечний договір припиненим, у зв`язку із виконанням у повному обсязі зобов`язань за договором, тому належним способом захисту прав іпотекодавця є саме визнання іпотеки за іпотечним договором №36.3/57-ЗМК/1-11 від 30.06.2011, такою, що припинена, а не визнання припиненим іпотечного договору, як вказав в резолютивній частині рішення суд першої інстанції. У зв`язку із тим, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку, то відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме - статті 257 ЦК України, що регламентує наслідки пропуску строків позовної давності, які, при зверненні з позовом у цій справі, були пропущені, є необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна вільний у праві вибору способу захисту свого порушеного права, якщо відповідний спосіб захисту не суперечить чинному законодавству.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. Негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року по справі № 761/38544/17.

За змістом статті 391 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права власності на нерухоме майно, тому місцевий суд зробив правильний висновок про те, що клопотання відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Отже доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини в новій редакції; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Керуючись ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 лютого 2021 року змінити шляхом викладення другого абзацу резолютивної частини в такій редакції:

Визнати іпотеку за іпотечним договором №36.3/57-ЗМК/1-11 від 30.06.2011, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , посвідченим 30.06.2011 приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Дем`янюк Л. А. та зареєстрованим в реєстрі за №1025, такою, що припинена.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

В. В. Сопрун