Справа № 755/6325/21
Провадження № 2/755/3606/21
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

"23" квітня 2021 р. Дніпровський районний суду м. Києва у складі: головуючого судді Катющенко В.П., розглянувши заяву представника позивача ТОВ «ФК «Геліос» - Архіпова О.Ю. про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 , Адвокатського об`єднання «Квантум», Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває вказана цивільна справа, провадження у якій відкрито ухвалою суду від 23 квітня 2021 року та постановлено її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, за клопотанням позивача витребувано докази.

У позовній заяві позивач також просить суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони АО «Квантум» та ТОВ «ЛПЗ» вчиняти певні дії, а саме відступати право вимоги за Генеральним договором № 1 про фінансову допомогу від 01.11.2011 та Генеральним договором № 2 про фінансову допомогу від 01.11.2011, укладеними між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛПЗ».

Вимоги про забезпечення позову мотивовані тим, що у позивача існує розумне та обґрунтоване припущення того, що АО «Квантум» та ТОВ «ЛПЗ» спробують відступити право вимоги у майбутньому. До 04.01.2020 право вимоги за Договорами про фінансову допомогу належало ОСОБА_1 , який з 2013 р. активно ухиляється від виконання рішення суду, зокрема, відчужуючи майно, на яке може бути звернене стягнення. Під час виконавчого провадження № 41386995 ОСОБА_1 було: здійснено переказ 5 000 тис. доларів США на власний рахунок, відкритий у швейцарському банку; надано нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_2 на безоплатне відчуження на користь сина ОСОБА_3 ряду об`єктів нерухомого майна; відчужене за Договором цесії право вимоги. Вказані дії були вчинені ОСОБА_1 всупереч чинній на той момент постанові державного виконавця про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно. Сторонами зобов`язання із виплати боргу за Договорами фінансової допомоги є АО «Квантум» (кредитор) та ТОВ «ЛПЗ» (боржник), які є пов`язаними з ОСОБА_1 особами, а тому від них можна очікувати сприяння в допомозі ОСОБА_1 в ухиленні від виконання рішення суду. Кінцевим бенефіціаром ТОВ «ЛПЗ» є ОСОБА_2 - дружина ОСОБА_1 , на користь якої ще у 2013 році після ухвалення рішення суду останній відчужив частку в статутному капіталі в розмірі 99,9992%. ОСОБА_2 активно допомагала ОСОБА_1 ухилятися від виконання рішення суду. Через три дні з моменту подання позивачем 18.12.2020 позовної заяви про виділ частки ОСОБА_1 зі спільного майна подружжя та звернення на неї стягнення (справа № 372/4418/20), між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як законним представником ОСОБА_3 (сина ОСОБА_1 ), було укладено договори дарування, за якими ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 усі об`єкти нерухомого майна, окрім квартири. Така поведінка ОСОБА_2 викликає у позивача обґрунтовані припущення з приводу того, що вона може здійснювати вплив на підконтрольне їй ТОВ «ЛПЗ» з метою спонукання останнього укласти новий договір про відступлення права вимоги. Відповідні побоювання виникають також у зв`язку з поведінкою директора ТОВ «ЛПЗ» ОСОБА_5 протягом двох місяців затягував надання на вимогу приватного виконавця копії Договору цесії. ТОВ «ЛПЗ» звертається за послугами з надання правової допомоги до адвокатів приходька С.В. та ОСОБА_6 , які є представниками ОСОБА_1 , зокрема у виконавчому провадженні № 41386995. Укладаючи Договір цесії, АО «Квантум» діяло в особі керуючого партнера та одного зі своїх засновників ОСОБА_6 . ОСОБА_6 , будучи представником ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 41386995, не міг не знати про справжні наміри ОСОБА_1 безвідплатно відчужувати право вимоги, а як юридично обізнана особа, ОСОБА_6 розумів фраудаторний характер Договору цесії. Позивач просить не застосовувати зустрічне забезпечення, оскільки заборона відчужувати права вимоги не несе в собі додаткових витрат у результаті його застосування, не зважає сплаті грошової заборгованості за правом вимоги, а також не може зашкодити господарській діяльності ТОВ «ЛПЗ» та ОА «Квантум». Позивач не володіє інформацією щодо можливості завдання такими заходами забезпечення збитків будь-кому з відповідачів у цій справі.

Суд, вивчивши доводи заяви у частині забезпечення позову та матеріали справи, доходить наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Статтею 150 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ч. 3 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із наведеного випливає, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Як роз`яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд: визнати недійсним Договір про відступлення вимоги від 04.01.2020, укладений між ОСОБА_1 , Адвокатським об`єднанням «Квантум» та ТОВ «Лисичанський пивоварний завод»; судові витрати покласти на відповідачів.

Позов обґрунтований тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2013 у справі № 2-2725/2011 задоволено позов ПАТ «Кредитпромбанк» до ВАТ «Агромаш» та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості у загальній сумі 45 411 984,35 грн за кредитним договором №08/29/06/КЛТ від 18.08.2006 р. та Договором поруки № 08/29/П03/06-ПЛТ від 18.08.2006 р. На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист № 2-2725/2011 від 13.11.2013 р. щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» 45 411 984,35 грн, на підставі якого 30.12.2013 р. відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження № 41386995. У зв`язку з відступленням права вимоги за зазначеними зобов`язаннями, стягувача у виконавчому листі з ПАТ «Дельта Банк» замінено на позивача. Постановою державного виконавця від 28.09.2020 р. у виконавчому провадженні № 41386995 виконавчий лист повернуто стягувачу із відміткою про залишок заборгованості за виконавчим документом у розмірі 45 398 157,83 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Д`яченко Є.С. від 11.11.2020 р. відкрито виконавче провадження № 63571975 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача залишку заборгованості у сумі 45 398 157,83 грн. Приватним виконавцем виявлено, що 04.01.2020 р. ОСОБА_1 було укладено з АО «Квантум» та ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» (надалі- ТОВ «ЛПЗ») договір про відступлення прав вимоги (надалі - Договір цесії), за умовами якого ОСОБА_1 відступив права вимоги грошової заборгованості до ТОВ «ЛПЗ» за договорами, укладеними між ними, АО «Квантум» у сумі: 1) 450 000,00 грн за Генеральним договором № 1 про фінансову допомогу від 01.11.2011, право на стягнення яких підтверджене рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.04.2014 у справі № 755/8833/14-ц; 2) 4 445 000,00 грн за Генеральним договором № 2 про фінансову допомогу від 01.12.2011, право на стягнення яких підтверджене рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.04.2014 у справі № 755/8961/14-ц. Позивач вважає, що Договір цесії спрямований на уникнення звернення стягнення на майнові права ОСОБА_1 у виконавчому провадженні, оскільки направлений не на реальне настання наслідків - перехід права вимоги, а укладений з метою ухилення від виконання зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з чим Договір цесії є фіктивним правочином, який підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Оспорюваний Договір цесії передбачає передачу ОСОБА_1 на користь АО «Квантум» права вимоги, що є майновим правом, на суму понад 4 895 000,00 грн без зустрічного обов`язку останнього сплатити за це певну грошову суму. По суті Договір є одностороннім, оскільки в ньому ОСОБА_1 має лише обов`язки, АО «Квантум» - лише права, а третя сторона за договором ТОВ «ЛПЗ» по суті не має ні прав, ні обов`язків, оскільки її стосується лише п. 3 Договору цесії, за яким ТОВ «ЛПЗ» зобов`язується погодити з АО «Квантум» графік виплати боргу, що ніяким чином не впливає на правовідносини, що виникли ув`язку з укладенням між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛПЗ» Договору цесії. Таким чином, випливає, що ОСОБА_1 безпідставно передав АО «Квантум» майнові права у вигляді права вимоги у власність. На момент укладення Договору цесії ОСОБА_1 був обізнаний про відкрите відносно нього виконавче провадження № 41386995, в рамках якого винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2014 р. У власності ОСОБА_1 відсутнє майно, вартість якого дорівнює сумі боргу та на яке можна звернути стягнення. ОСОБА_1 систематично ухиляється від виконання рішення суду, штучно створюючи стан неплатоспроможності. Відчуження права вимоги на підставі безвідплатного договору не відповідало критерію економічної обґрунтованості дій боржника, враховуючи, що внаслідок такого відчуження кількість майна, за рахунок якого боржник міг задовольнити вимоги кредитора хоча б частково, значно зменшилася, а отже оспорюваний правочин негативно вплинув на права позивача. Усі сторони Договору цесії, а також особи, які діяли від їх імені, є пов`язаними особами.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.ст. 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Необхідно зазначити, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в цивільному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Із вищенаведеного випливає, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Верховного суду України від 25.05.2016 року, прийнятій за результатами розгляду справи №6-605цс16, викладено правову позицію, відповідно до якої, метою забезпечення позову, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

За матеріалами заяви убачається, що у частині вимог про забезпечення позову стороною не додано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження викладених доводів, зокрема, щодо спроб відповідачів відступити право вимоги у майбутньому. Крім того, посилання на дії та поведінку третіх осіб, які не є учасниками справи, виключають обґрунтованість припущень щодо спонукання відповідачів до вчинення дій по відступленню прав вимоги.

Таким чином, суд доходить висновку, що заявником не наведено обґрунтованих підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони АО «Квантум» та ТОВ «ЛПЗ» вчиняти дії по відступленню право вимоги за Генеральним договором № 1 про фінансову допомогу від 01.11.2011 та Генеральним договором № 2 про фінансову допомогу від 01.11.2011, укладеними між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛПЗ», впливатиме на ефективність захисту та унеможливить виконання ймовірного рішення суду про задоволення вимог позову про визнання договору недійсним. В частині вимог про забезпечення позову заявником не долучено відповідних належних, допустимих та достовірних доказів, що дало б змогу суду пересвідчитися у тому, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.

Виходячи із викладеного, вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із позовними вимогами, суд дійшов висновку про необґрунтованість поданої заяви, а відтак заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150, 260, 353 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви представника позивача ТОВ «ФК «Геліос» - Архіпова О.Ю. про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 , Адвокатського об`єднання «Квантум», Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: