ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м.Суми

Справа №2-1545/09

Номер провадження 22-ц/816/564/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - виконавчий комітет Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Грицика Геннадія Олексійовича

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2009 року, ухвалене у складі судді Котенко О.А., у приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи: Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок.

Свої вимоги мотивує тим, що у АДРЕСА_1 , який містить 2 квартири НОМЕР_2 та НОМЕР_3 . Квартиру НОМЕР_2 він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2004 року № 6994, а квартиру № НОМЕР_3 - на підставі договору купівлі-продажу від 08 січня 2004 року №4. Отже будинок належить йому на праві власності повністю.

Зазначає, що він здійснив ремонт та реконструкцію будинку. Старий будинок мав 8 кімнат, 2 пічних опалення, внутрішні перегородки також були у непридатному стані, а тому він їх розібрав. Проте, всі роботи він виконував на старому фундаменті, а тому зовнішні розміри будинку залишилися без змін. Загальна площа будинку була 96,7 кв. м., а стала 103,2 кв. м тільки за рахунок розібраних внутрішніх перегородок. У будинку вже немає квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , а є суцільний будинок АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту на будинок від 25 вересня 2008 року будинок складається з трьох приміщень: житлові - 79 кв. м та 12,4 кв. м; кухні - 11,6 кв. м. і визначається за АДРЕСА_1.

Вказані перепланування ним були виконані з метою поліпшення житлових умов його родини, але самовільно, без дозволу компетентних органів. У зв`язку з чим він не може в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вважає, що права інших осіб не порушено.

Посилаючись на вказані обставини, просить визнати за ним право власності на самовільно збудований житловий будинок, позначений у технічному паспорті під АДРЕСА_1 , який складається з: приміщення І площею 11,6 кв. м, ІІ - площею 79 кв. м, ІІІ - площею 12,4 кв. м.

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 27 березня 2009 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 103 кв. м, який складається з: кухні площею 11,6 кв. м, жилого приміщення «ІІ», площею 12,4 кв. м та жилого приміщення «ІІІ», площею 79 кв. м.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Грицик Г.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 1997 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 володіють на праві спільної сумісної власності квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 НОМЕР_1 .

В даній справі однією із сторін по справі була тільки ОСОБА_4 , а інші співвласники - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , взагалі не були залучені до участі у справі, тому ухвалене без них рішення порушує їх права як співвласників.

Оскаржуване рішення порушує права ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивач фактично визнав право на житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці для обслуговування багатоквартирного будинку.

Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції, встановивши що позивач здійснив самочинне будівництво, не встановив правовий статус земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за ним права власності на житловий будинок відповідно до положень ч. 5 ст. 376 ЦК України.

Крім того, наголошує на тому, що позивач здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не звертався, що свідчить про відсутність спору про право. Відтак, відповідач - Управління архітектури та містобудування не є особою, яка порушила, не визнає чи оспорює права позивача.

В матеріалах справи відсутні докази стосовно будь-якої земельної ділянки, відведеної для мети - обслуговування житлового будинку садибного типу.

Судом не уточнено формулювання (класифікацію) житлового будинку. Тому позивач вважає, що під таким «садибним» житловим будинком йому повинна належати земля. Проте, питання переведення житлових будинків квартирного типу у будинки садибного типу відбувається тільки на підставі дозволу виконавчого комітету Сумської міської ради згідно рішення Сумської міської ради при умові відповідності його розміщення у відповідній функціональній зоні, яка встановлена затвердженою містобудівною документацією - генеральним планом м. Суми, а не на підставі рішення суду.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та стягнути з апелянта судові витрати, понесені ним у зв`язку з отриманням правничої допомоги в розмірі 5000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Грицика Г.О., які підтримали апеляційну скаргу, позивача та представника виконавчого комітету Сумської міської ради Парфененка М.С., які заперечують проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 , та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового приміщення від 13 грудня 2004 року набув право власності на однокімнатну квартиру НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1 (а. с. 19) та на підставі договору купівлі-продажу від 08 січня 2004 року - на двокімнатну квартиру № НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 (а. с. 20).

Позивач у вказаних квартирах демонтував внутрішні перегородки за рахунок чого об`єднав квартири, а також частково здійснив капітальний ремонт зовнішніх стін, при цьому зовнішні розмірі будинку залишились без змін.

Згідно технічного паспорту на квартиру НОМЕР_2,НОМЕР_3 в житловому будинку АДРЕСА_1 загальна площа квартири становить 103 кв. м, самочинно збудованими під час нового будівництва є приміщення: І площею 11,6 кв. м, ІІ - 12,4 кв. м, ІІІ - 79 кв. м (а. с. 35-36).

Також згідно довідки КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» від 18 грудня 2008 року, станом на 18 грудня 2008 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться самовільно збудовані: житловий будинок літ «Б», прибудова - літ «б» (а. с. 26).

Відповідно до довідок КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» від 05 січня 2009 року станом на 18 грудня 2008 року щодо квартир НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 в примітках вказано, що самовільно будується житловий будинок під літ. «Б» (а. с. 24-25).

З висновку будівельно-технічного дослідження № 1276 від 09 лютого 2009 року вбачається, що самовільно виконане перепланування (переобладнання) квартир НОМЕР_2,НОМЕР_3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 не суперечать державним будівельним нормам. Несуча здатність конструктивних елементів будівлі не порушена (а. с. 13-16).

З довідки Головного управління МНС України в Сумській області від 11 лютого 2009 року вбачається, що самовільне перепланування приміщень І, ІІ, ІІІ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 б , не суперечить протипожежним вимогам діючих в Україні правил та норм (а. с. 17).

Відповідно до довідки Сумської міської санітарно-епідеміологічної станції санітарно-гігієнічні норми і правила для будівництва, перепланування будівель, будівництва господарчих споруд відсутні (а. с. 12).

Згідно довідки Управління держкомзему у м. Суми від 18 лютого 2009 року право власності чи право користування на земельну ділянку в АДРЕСА_1, НОМЕР_2, кв. НОМЕР_3 за ОСОБА_1 не зареєстровано (а. с. 18).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходячи з приписів ч. 5 ст. 376 ЦК України, вважав за необхідне визнати право власності позивача на самочинно збудоване нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 103 кв. м, який складається із: кухні, площею 11,6 кв. м, жилого приміщення «ІІ», площею 12,4 кв. м та жилого приміщення «ІІІ», площею 79 кв. м.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна, так як суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступає умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно із частиною п`ятою статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Право власності у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 376 ЦК України, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Як вже зазначалося позивач не здійснював нове будівництво, а лише виконав перепланування належних йому квартир в будинку, за якого зовнішні розміри будинку залишились без змін.

Судом першої інстанції також не враховано, що не може бути застосовано правила ст. 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема ст. 383 ЦК України та відповідними нормами ЖК України щодо власників квартир.

Так, в матеріалах справи мається відповідь Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Сумській області від 10.03.2009 року, в якій зазначено, що встановленою перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 здійснює ремонт будинку після пожежі. Під час ремонту було демонтовано дерев`яні перегородки, печі, замінено матеріал стін будинку з дерева на цеглу без збільшення розміру фундаменту чи поверховості. Вказані роботи згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 № 127 та зареєстрованої в Мін`юсті України 10.07.2001 за № 528/5773, не належать до самочинного будівництва і не потребує надання дозволу на виконання будівельних робіт та реєстрації Інспекцією ДАБК у Сумській області (а. с. 34).

З матеріалів інвентарної справи на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що на час розгляду справи за вказаною адресою знаходились два жилих приміщення, в кожному з яких розташовані дві квартири. Позивачу належать дві квартири НОМЕР_2 і НОМЕР_3 в приміщенні «Б». ОСОБА_2 є одним із співвласників квартири НОМЕР_1 в приміщенні «А» . Відповідно до Генерального плану від 05.04.1948 року для обслуговування вказаних жилих приміщень та господарських будівель була виділена одна земельна ділянка площею 2598,9 кв. м.

Отже, позивач шляхом подання позову в даній справі про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок, фактично ставить питання про зміну статусу належних йому об`єктів нерухомого майна з квартир на окремий житловий будинок, що суперечить положенням ст. 331, 376 ЦК України.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» (у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій».

Позивач не надав відомостей про звернення до компетентних органів з приводу прийняття в експлуатацію житлового будинку, який був створений як окремий об`єкт нерухомого майна внаслідок перепланування двох, належних йому квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , які в свою чергу були частинами будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, в даній справі, рішення в якій переглядається, ОСОБА_1 ставить питання про визнання за ним права власності на самовільно збудований житловий будинок на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України відповідно до якої на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Проте,будь-якого документа про наявність у нього права власності або права користування земельною ділянкою, позивачем суду першої інстанції не надано.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 103 кв. м, який складається із: кухні, площею 11,6 кв. м, жилого приміщення «ІІ», площею 12,4 кв. м та жилого приміщення «ІІІ», площею 79 кв. м.

Зі свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 1997 року вбачається, що особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 є одним із співвласників квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 42 Земельного кодексу України (в ред., на час виникнення спірних правовідносин) порядок використання земельних ділянок, на яких

розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Таким чином, суд першої інстанції, визнавши за ОСОБА_1 право власності на самовільно збудоване нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , вирішив питання про права та інтереси ОСОБА_2 , як співвласника квартири, розташованої в жилому приміщенні «А» за адресою: АДРЕСА_1 НОМЕР_1 , на користування загальною земельною ділянкою, оскільки позивач, як власник окремого жилого будинку має право на надання йому у користування чи власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку.

Отже, оскаржуване судове рішення на підставі ч. 1 п. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, 4, ч. 3 п. 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Грицика Геннадія Олексійовичазадовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2021 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук