Справа № 755/4261/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.,

при секретарі Локотковій І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова. Того ж дня право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Нещодавно позивач дізнався , що в його квартирі зареєстрований, відповідач. Однак про дану особу позивач нічого не знає та взагалі з ним не знайомий. Факт реєстрації відповідача в даній квартирі порушує права позивача як власника на вільне розпорядження таким майном у зв`язку з чим просить задовольнити позов.

Позивач в судове засідання не з`явився. Подав заяву про слухання справи у його відсутність. На позовних вимогах наполягав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Подав заяву про визнання позову. Підтвердив той факт, що він в даній квартирі не проживає та має інше місце постійного проживання. Просив розгляд справи здійснювати у його відсутність.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 липня 2020 року позов задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2 : визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 25 вересня 2020 зареєстрував право власності на вище вказану квартиру, на підставі рішення суду № 750/5661/20.

Згідно відповіді Дніпровської РДА від 29 січня 2021 року №129221 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Про саме таке застосування правових норм у спірних правовідносинах зазначається у правовій позиції Верховного суду України висловленій під час розгляду справи №6-158цс14 у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05.11.2014р., аналіз вище наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Отже за відповідачем, як членом сім`ї попереднього власника квартири зберігалося право користування цим житлом до припинення права власності попереднього власника членом сім`ї якого він являвся. Зі зміною власників, відповідач втратив право користування цим житлом, а тому за таких обставин є підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 такими, що втратив право користування цим житлом.

Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Крім того, згідно п.34 вказаної Постанови, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, аналізуючи наявні докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, що підтверджується належними та допустимими доказами. При цьому суд враховує і те, що відповідач, подав заяву про визнання позову в якій також зазначив, що не проживає в даній квартирі, а має постійне місце проживання за іншою адресою.

Щодо вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку суд зазначає наступне.

Згідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється відповідними органами реєстрації на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, виходячи з вище вказаної норми, суд не наділений повноваженнями щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача, тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, підлягає задоволенню частково.

Враховуючи наведене та керуючись ст.47 Конституції України, ст. ст. 311, 321, 379, 382, 383, 386, 391, 406 Цивільного кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 273, 280, 284, 288, 354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку,- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_3 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15 квітня 2021 року.

Суддя Н.О. Яровенко