16.03.2021 Єдиний унікальний номер 205/9909/19
Номер провадження 2/205/305/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/9909/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину та дружину-

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину та дружину.

Позов обґрунтований тим, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 19 червня 1992 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2019 шлюб між сторонами було розірвано.

Від спільного подружнього життя сторони мають синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_4 проживає з матір`ю. Позивач за час шлюбу з відповідачем займалася домашнім господарством, вихованням дітей, тому не має професійних навичок і досвіду. Відповідач перестав утримувати її та неповнолітнього сина.

На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 20 000 грн. до досягнення ним повноліття та на її утримання в розмірі 20 000 грн. щомісяця строком на три роки.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

23 грудня 2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечував проти позовних вимог.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року клопотання представника позивача ОСОБА_5 про витребування доказів задоволено частково.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позов підтримала, просила задовольнити.

У судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечували.

Суд, заслухавши думку представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що є підстави для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У судовому засіданні встановлено, що 19 червня 1992 року між сторонами відділом ЗАГСу виконкому Ленінського районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська зареєстровано шлюб (а.с. 13).

Від спільного подружнього життя сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

У ході судового розгляду встановлено, що відповідач працює у ТОВ фірма «Електропостачзбут» на посаді директора, дохід за період з січня 2019 року по листопад 2019 року відповідно до довідки становить 152 343,89 грн. (а.с. 24).

Згідно з довідкою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (а.с. 101) та інформації головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (а.с.103-107) ОСОБА_2 має постійний стабільний дохід.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на дату подання позову та до повноліття проживав з матір`ю, батько проживає окремо, що не заперечується сторонами.

Судом, за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що в рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2019 року залишено без змін.

Вирішуючи позовну вимогу щодо стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суд виходить з наступного.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно із ч. 1 ст. 189 цього Кодексу батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі та виплачуються щомісячно.

Оскільки відповідач офіційно працевлаштований, має постійний та стабільний дохід, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів у частці від його доходу.

Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених статтею 184 СК України.

Відповідач є працездатними, доказів неможливості сплачувати аліменти із об`єктивних, незалежних від них причин, суду не надав.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язаний і спроможний надавати матеріальну допомогу своїй дитині.

Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Таким чином, з урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку про необхідність стягувати щомісячно з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з 18 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Вирішуючи позовну вимогу щодо стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі 20 000 грн. щомісячно, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У судовому засіданні представник позивача зазначила, що ОСОБА_1 намагається працевлаштуватися, але будь-яких доказів про такі спроби позивача, довідки про перебування на обліку в центрі зайнятості населення суду надано не було.

До того ж як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи за клопотанням представника позивача, ОСОБА_1 разом з відповідачем володіють на праві власності трьома квартирами, розташованими в місті Льорет-де-Мар, Іспанія (а.с.75-80), що спростовує твердження позивача про потребу в наданні матеріальної допомоги.

Оскільки позивачем не надано жодних доказів, що вона не мала можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, а також, що вона потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати таку допомогу, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині через недоведеність та необґрунтованість позовної вимоги.

Враховуючи викладене, суд задовольняє позов частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 180-184, 191 СК України, ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 89, 141, 259, 265, 354, 430 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину та дружину-задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ј частини з усих видів заробітку (доходу) але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за період: з 18 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць.

В задоволенні позову в іншій частині-відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 на користь держави судові витрати у розмірі 908 грн.00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2021 року.

Суддя Н.Г.Остапенко