Дата документу 20.04.2021 Справа № 332/2378/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/2378/19
Провадження №22-ц/807/1351/21
Головуючий в 1-й інстанції Марченко Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 02 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 31.05.2019 року між ОСОБА_3 Покупцем та ОСОБА_1 від імені якого діяв ОСОБА_4 Продавцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У відповідності до п. 6.1 Договору, Продавець (в особі представника) зобов`язується звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, передати Покупцю ключі від квартири і технічну документацію на неї. Також Продавець зобов`язується передати квартиру Покупцю для вільного користування та безперешкодного володіння у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень та знятися з реєстраційного обліку не пізніше тридцять першого травня 2019 року. Проте, станом на 13.06.2019 року Продавець свого обов`язку не виконав, квартиру не звільнив, ключі, документи Покупцю не передав. Крім відповідача у квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку із цим позивач просив усунути перешкоди у здійсненні права користування спірною квартирою шляхом визнання Відповідачів такими, що втратили право користуванняжилим приміщенням та шляхом виселення.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року, позовні вимоги - задоволені.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 права власності квартирою АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 з квартири АДРЕСА_2 .

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 права власності квартирою АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП суду не відомий, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП суду не відомий з квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП суду не відомий, на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 понесені судові витрати в розмірі по 768 грн. 40 коп. з кожного.

Ухвалами Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2021 року залишено без задоволення заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 23 вересня 2020 року.

Не погоджуючись з рішенням судуОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційних скарг є те, що обов`язок щодо звільнення спірної квартири, як один із пунктів договору купівлі-продажу був самостійно визначений ОСОБА_4 , особою на ім`я, якої ОСОБА_2 видав довіреність. Відповідачам у справі не було відомо про такі умови договору, а тому доводи позову є необґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.05.2019 року між ОСОБА_1 від імені якого діяв ОСОБА_4 Продавцем та ОСОБА_3 Покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У відповідності до п. 6.1 Договору, Продавець (в особі представника) зобов`язується звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, передати Покупцю ключі від квартири і технічну документацію на неї. Продавець (в особі представника) зобов`язується передати квартиру Покупцю для вільного користування та безперешкодного володіння у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень та знятися з реєстраційного обліку не пізніше тридцять першого травня 2019 року. При цьому сплатити заборгованість з комунальних послуг, звільнити квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку, передати Покупцю ключі від квартири, технічні документи. Обов`язок Продавця (в особі представника) передати квартиру Покупцю вважається виконаним у момент передачі Покупцю ключів від квартири (а.с. 6-7).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 (а.с. 8).

Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР № 04-07/3/9652 від 31.05.2019 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

Згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2019 року, яке набрало чинності 26.12.2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус ЗМНО Бахматська Т.М. про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2019 року, скасування запису про реєстрацію прав відмовлено (а.с. 79-82).

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача ОСОБА_1 як колишнього власника припинилося право власності на спірну квартиру, відповідно, припинилося право користування у відповідача ОСОБА_2 як члена сім`ї колишнього власника, проживання відповідачів у спірній квартирі чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а спільне проживання сторін у квартирі є неможливим, оскільки відповідачі не є членом сім`ї позивача (власника).

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

31.05.2019 року між ОСОБА_1 від імені якого діяв ОСОБА_4 Продавцем та ОСОБА_3 Покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Наразі власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2019 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Тетяна Михайлівна про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договору купівлі-продажу, скасування запису про реєстрацію прав, у задоволенні вимог позову відмовлено.

Суд першої інстанції у рішенні встановив недоведеність факту перевищення повноважень ОСОБА_4 під час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від імені ОСОБА_1 та факту введення ОСОБА_1 в оману.

Також встановлено, що з аналізу тексту довіреності, посвідченої 08.02.2019 року приватним нотаріусом Бахматською Т.М., вбачається, що ОСОБА_1 наділив свого представника ОСОБА_4 необхідним обсягом повноважень для вчинення договору купівлі-продажу квартири, зокрема зазначив: "…уповноважую підготувати всі необхідні документи для продажу та продати належну мені… квартиру…укладати та підписувати договори купівлі-продажу, визначаючи продажну ціну, істотні умови, одержувати належні мені від продажу гроші у будь-якій сумі…, з правом відкривати на моє ім`я рахунки, закривати рахунки, розпоряджатися всіма належними мені рахунками, з правом зняття або вкладенням будь-яких сум…".

Таким чином, наразі відсутні належні та допустимі докази, того що квартира АДРЕСА_2 вибула із володіння ОСОБА_1 поза його волею.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України квартирою, як об`єктом права власності, є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС КЦС від 29.01.2018 року у справі № 766/1955/16-ц (провадження № 61-755 св.18).

За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння ОСОБА_1 з його волі, шляхом надання довіреності на ім`я ОСОБА_4 , якою останнього уповноважено на продаж вказаної квартири і право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру припинилося, відповідно, припинилося право користування у відповідача ОСОБА_2 як члена сім`ї колишнього власника, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що проживання відповідачів у спірній квартирі чинить перешкоди позивачу як повноважному власнику у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому вимоги позову підлягають задоволенню.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 22 квітня 2021 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков