КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №760/16036/19 Головуючий у 1 інстанції: Українець В.В.

Провадження №22-ц/824/443/2021 Доповідач: Гаращенко Д.Р.

15 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 58 452 грн 44 коп.

У мотивування вимог посилався на те, що 21 січня 2011 року між ним та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років, на посаду старшого офіцера відділу оперативної підготовки управління Генерального штабу Збройних Сил України, з військовим званням - полковник.

Наказом Міністра оборони України №400 від 06 травня 2016 року його було звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я.

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України №103 від 31 травня 2016 року його було звільнено у запас відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з цієї ж дати виключено зі списків особового складу.

27 травня 2016 року він направив рапорт з вимогою виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Однак рапорт погоджено не було, довідка про вартість речового майна надана не була та відповідний наказ не видано.

07 червня 2016 року начальником Центру забезпечення службової діяльності МО та ГШ Збройних Сил України був підписаний лист №292/2138, адресований Головному оперативному управлінню Генерального штабу ЗСУ, з якого вбачається, що виплата компенсації може бути здійснена після реєстрації Міністерством юстиції України та набрання законної сили проектом наказу Міністра оборони України, яким будуть визначені норми і терміни речового забезпечення.

21 липня 2016 року ним було направлено інформаційний запит щодо видачі довідки про вартість належного йому до видачі речового майна та щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Листом від 29 липня 2016 року йому було повідомлено про необхідність прибути до відділу речового забезпечення Центру забезпечення службової діяльності МО та ГШ Збройних Сил України.

У відділі ним була отримана довідка №127 від 02 серпня 2016 року про вартість речового майна, що належить до видачі, згідно з якою вартість складає 58 452 грн 44 коп.

Центр забезпечення службової діяльності МО та ГШ Збройних Сил України листом №292/2439 від 21 травня 2018 року повідомив його про те, що для виплати компенсації йому необхідно було звернутись до Центру в термін до 31 травня 2016 року з відповідним рапортом та наданням довідки про вартість речового майна, а оскільки він цього не зробив, тому грошова компенсація за неотримане речове майно не може бути виплачене.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 58452 грн 44 коп.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави 768 грн 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерства оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що вирішення питання щодо стягнення грошової компенсаціївартості за неотримане речове майно під час проходження військової служби стосується сфери публічно-правових відносин, тому вказана справа підлягала розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано доводи відповідача, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у вказаній справі. Позивач повинен був звернутися зпозовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.

Також посилається, що судом першої інстанції не враховано норми матеріального права, а саме, ч. 9 ст. 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу.

На час звернення до суду позивач не був військовослужбовцем, а законодавством непередбачено виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно особам, звільненим з військової служби, та які втратили статус військовослужбовця.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що неотримання ним речового майна (військовоїодягу) за час проходження служби та під час звільнення у запас, а також відповідної компенсації за це майно стало причиною позбавлення його права власності, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами). Отже, справа повинна розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Вказує, що він був звільнений 31 травня 2016 року і до цієї дати йому не була виплачена грошова компенсація саме Міністерством оборони України. Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України здійснює виплату грошових компенсацій за неотримане речове майно з 10.08.2016, тобто після його звільнення, відтак Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України його майнові права не порушував.

Також посилається, що він звернувся до суду за захистом свого порушеного цивільного (майнового) права, оскільки проходив військову службу і мав право на забезпечення речовим майном під час її проходження, а у випадку неотримання речового майна - на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, в натурі речовим майном він забезпечений не був, а відповідач не заперечує, що не виплативйому грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 58 452 грн 44 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

21 січня 2011 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. (а.с. 7, 9)

Наказом Міністра оборони України №400 від 06 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я. (а.с. 10)

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України №103 від 31 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено у запас відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з цієї ж дати виключено зі списків особового складу. (а.с. 11)

27 травня 2016 року ОСОБА_1 направив рапорт з вимогою виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. (а.с. 12)

З матеріалів справи вбачається, що рапорт погоджено не було, довідка про вартість речового майна надана не була та відповідний наказ не видано.

07 червня 2016 року начальником Центру забезпечення службової діяльності МО та ГШ Збройних Сил України був підписаний лист №292/2138, адресований Головному оперативному управлінню Генерального штабу ЗСУ, з якого вбачається, що виплата компенсації може бути здійснена після реєстрації Міністерством юстиції України та набрання законної сили проектом наказу Міністра оборони України, яким будуть визначені норми і терміни речового забезпечення. (а.с. 13)

21 липня 2016 року ОСОБА_1 направлено інформаційний запит щодо видачі довідки про вартість належного йому до видачі речового майна та щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. (а.с. 14)

Листом від 29 липня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про необхідність прибути до відділу речового забезпечення Центру забезпечення службової діяльності МО та ГШ Збройних Сил України для отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі (а.с. 15).

У відділі ОСОБА_1 отримав довідку №127 від 02 серпня 2016 року про вартість речового майна, що належить до видачі, згідно з якою вартість складає 58 452 грн 44 коп. (а.с. 16)

Центр забезпечення службової діяльності МО та ГШ Збройних Сил України листом №292/2439 від 21 травня 2018 року повідомив ОСОБА_1 про те, що для виплати компенсації йому необхідно було звернутись до Центру в термін до 31 травня 2016 року з відповідним рапортом та наданням довідки про вартість речового майна, та інших довідок. За час проходження військової служби ОСОБА_1 до Центру в зазначеному порядку не звертався, а тому немає достатніх законних підстав для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно (а.с. 17-18).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про стягнення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, у зв`язку з його звільненням з військової служби та припиненням службових відносин.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом пункту 2 ч. 1 ст. 19 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Разом з тим, згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом)кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Установлено, що позивачем пред`явлено позов про стягнення компенсації за неотримане речове майно за час проходження військової служби, яке стало причиною позбавлення права власності позивача, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), а тому звернення ОСОБА_1 із цим позовом спрямоване на відновлення його порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам (майнового стану).

Наведене вище свідчить про те, що спір у цій справі фактично виник між особою, яка проходила військову службу та суб`єктом владних повноважень, а тому є публічно-правовим та повинен вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 12 вересня 208 року у справі № 2-а-3097/2007, яка відступила від попереднього висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі № 161/13250/17, у якій висловлено позицію про те, що спір про неотримання особою речового забезпечення (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, як спір про позбавлення права власності позивача, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), є спором про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшли обґрунтованих висновків про те, що спір між сторонами є публічно-правовим, пов`язаним з проходженням та звільненням з публічної служби, у зв`язку із чим закрив провадження у цій справі та роз`яснив позивачу право на звернення із цим позовом в порядку адміністративного судочинства, а саме до Волинського окружного адміністративного суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, визначених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 377, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2020 року скасувати.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення коштів закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль