Провадження № 22-ц/824/5363/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 квітня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 24 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 28 серпня 2017 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшом узбільшений до 20000 грн., із сплатою 42 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 28 квітня 2020 року становить 93706,76 грн., з яких тіло кредиту - 59583,98 грн., проценти - 4250,72 грн. і 24933,64 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 4438,42 грн. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 93706,76 грн. та судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 24 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріальногоправа.

Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів узгодження з позивачем усіх умов кредитного договору, хоча банк надав на

- 2 -

підтвердження досягнення згоди з усіх умов договору відповідні докази, а саме: копію анкети-заяви відповідача, розрахунок боргу, умови та правила надання банківських послуг, тарифи та інші докази, які останнім не спростовані. Окрім того, суд не звернув уваги, що спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі договору приєднання і регулюються ст.634 ЦК України, згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору. В такому випадку підпис позичальника не потрібен, що в тому числі підтверджує судова практика. Суд не врахував, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, виконували його, відповідач активно користувалася кредитними коштами та погашав заборгованість, що свідчить про погодження сторонами усіх умов. Суд не врахував ряд нормативних документів, зокрема Законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про банки і банківську діяльність», «Про електронний цифровий підпис», постанови НБУ № 705, згідно якої документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд не звернув уваги на різні обставини у зазначених справах, зокрема на наявність у справі конкретної редакції Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєдналася відповідачка підписуючи анкету-заяву. Окрім того, суд безпідставно відмовив у стягненні процентів на підставі ст.625 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу до суду не подав. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 26 лютого 2021 року направлена на його електронну адресу, вказану у анкеті заяві (а.с.124) з підтвердженням про отримання (а.с.126).

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 93706,76 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справиздійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін

- 3 -

випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 28 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та заповнив і підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій зазначено, що відповідач згоденз тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Також судом встановлено, що анкета-заява відповідача про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг не містить відомостей ні про розмір кредитного ліміту, ні про розмір процентів за користування коштами та порядок застосування і розмір штрафних санкцій.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю факту укладання між сторонами кредитного договору.

При цьому суд виходив з того, що наявна в матеріалах справи анкета-заява відповідача не містить будь-яких даних стосовно оформлення кредиту, зазначення кредитного ліміту, визначення розміру процентів, пені тощо, як і не містить доказів на підтвердження того, що відповідач отримав та ознайомився під підпис з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» тобто, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору, що відповідач отримав платіжну картку і грошові кошти, а наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти(ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», та заповнив і підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку до укладення договору і згоден з його умовами.

Підписана відповідачем анкета-заява містить докладну інформацію щодо особи позичальника, зокрема дату його народження, РНОКПП, дівоче прізвище матері, серію, номер паспорта і дату його видачі, сімейний стан, адресу проживання, номер мобільного телефона, адресу електронної пошти (а.с.18).

Відомості в анкеті-заяві повністю відповідають наданій банком копії паспорта

- 4 -

відповідача, наданого ним до банку (а.с.70-71).

В результаті досягнення домовленості між сторонами щодо надання кредиту відповідач отримав кредитну картку, яку активував за допомогою відповідного коду.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, доданого банком до позовної заяви, відповідач користувався кредитними коштами і здійснював регулярне погашення кредиту у розмірі від 100 грн. до 8161,78 грн. Останнє погашення кредиту відбулося 02 листопада 2018 року на суму 117,82 грн., після чого оплати на погашення кредиту відповідачем не проводилися, що стверджується наданим банком розрахунком.

Отже, наведені обставини підтверджують факт звернення відповідача до банку та отримання ним кредитних коштів, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами прав і обов`язків, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит» і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.

З урахуванням викладеного вимоги банку про стягнення фактично отриманих та використаних позичальником коштів, які не повернуті в добровільному порядку, є обгрунтованими і підлягають до задоволення.

Такі висновки узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, погодившись із судовими рішеннями про стягнення із боржника непогашеного тіла кредиту, зазначила, що хоча укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить розміру і строку повернення кредиту, однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, і необхідність їх захисту через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновками суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення процентів у розмірі- 4250,72 грн. і 24933,64 грн. та штрафів: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 4438,42 грн.

Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції вірно виходив з того, що анкета-заява ОСОБА_2 не містить відомостей ні про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, ні про розмір неустойки (штрафи), а доданий до позову витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 42 % річних, та розміру неустойки і як наслідок необгрунтованість вимог позивача в цій частині.

При цьому, колегія суддів зазначає, що проценти за користування коштами можуть бути визначені, як за домовленістю сторін у договорі, так і встановлені законом (ст.1048 ЦК України). Підставами позову в даній справі банк зазначив стягнення саме процентів, визначених договором, що не знайшло свого підтвердження. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність

- 5 -

висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні тіла кредиту не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в цій частині в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Визначаючи розмір боргу за тілом кредиту, який підлягає стягненню з відповідачки на користь банку, колегія суддів керується наданим банком розрахунком (а.с.6-8), з якого вбачається, що за період із 13 листопада 2017 року по 12 лютого 2019 року відповідачем ОСОБА_1 використано кредитних коштів у розмірі 63132,22 грн.

За цей же період відповідачем внесено на погашення кредиту коштів у розмірі 41250,71 грн. Отже, борг за неповернутим кредитом складає різницю у розмірі 21881,51 грн., який і підлягає стягненню на користь банку.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір боргу за тілом кредиту становить 59583,98 грн., колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав.

При цьому колегія суддів керується тим, що з наданого банком розрахунку вбачається, що частину повернутих позичальником коштів банк безпідставно зарахував на погашення процентів, що невірно, бо як вище вказувалося вказаний банком розмір процентів не обумовлений договором і не може бути застосований.

В іншій частині щодо відмови у стягненні процентів, пені і штрафів суд залишає рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення процентів та неустойки (штрафу) не грунтуються на вимогах закону.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит)

- 6 -

позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

За змістом ст.10561 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Як вище вказувалося в матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідач отримав грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів за користування грошовими коштами, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про їх розмір, та у свою чергу свідчить про безпідставність застосування банком у розрахунку процентів за користування коштами у розмірі 42 % річних.

Окрім того, у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що свідчить про недотримання вимогч.1 ст.547 ЦК України про укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.

За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів та неустойки (штрафу, пені), вимоги банку в цій частині не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомився, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови та правила не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення процентів.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України,

- 7 -

зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.

Доводи скарги про неврахуванням судом ряду нормативних актів, в тому числі постанови НБУ № 705, згідно якої документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань, необгрунтовані.

Судом встановлено, що укладання кредитного договору між сторонами відбулося у паперовій формі шляхом заповнення і підписання сторонами анкети-заяви, а не в електронній формі, шляхом проставляння сторонами цифрового підпису, а відтак саме в паперовій формі мають бути вказані всі істотні умови договору, в тому числі умови щодо розміру процентів та неустойки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмова у стягненні процентів суперечить положенням ч.1 ст.1048, ст.1054 ЦК України, які передбачають сплату процентів за користування грошовими коштами, недоречні, оскільки предметом спору у справі є стягнення процентів, які як вважає позивач, встановлені договором. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося.

Це ж стосується посилань скаржника на ст.169 Кодексу європейського договірного права, які є безпідставними, оскільки суд відмовив у позові з мотивів недоведеності вимог банку про стягнення процентів, обумовлених договором, а не передбачених законом.

До таких же висновків прийшла Велика Палата у наведеній вище постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де відмовляючи ПриватБанку у позові про стягнення процентів зазначила, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.1048 ЦК України позивач не пред`явив.

При цьому ст.1069 ЦК України (банківський рахунок), на яку посилається скаржник, взагалі не регулює спірних правовідносин і не підлягає застосуванню.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами оплатності кредитного договору та наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, самому банку та вцілому порушує стабільність фінансового сектору держави. Наведені доводи носять загальний характер, не спростовують законності та обгрунтованості судового рішення, в тому числі не спростовують висновків суду про необхідність дотримання сторонами вимог закону щодо форми та змісту кредитного договору при його укладанні та чіткого визначення істотних умов.

Посилання у скарзі на неможливість застосування вказаної постанови Великої Палати від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17з огляду на наявність в ній інших фактичних обставин ніж в даній справі недоречні, оскільки судом застосовано висновок Великої Палати про застосування норм права, який є визначальним та фундаментальним щодо правової оцінки змісту кредитних правовідносини між банком і позичальником за кредитною

- 8 -

карткою, і не пов`язаний виключно із фактичними обставинами справи, як помилково вважає скаржник.

Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в умовах не свідчить про неукладення договору.

Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в умовах відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такі ж висновки містяться у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання.

Доводи скарги про те, що відповідач користувався коштами і періодично погашав кредит, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення зазначених у розрахунку процентів та неустойки у вигляді штрафів з огляду на відсутність визначених сторонами у заяві-анкеті їх розміру, умов та порядку застосування.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що визначення позивачем процентів як процентів за ч.2 ст.625 ЦК України недоречні, оскільки з наданого банком розрахунку чітко вбачається, що проценти нараховані саме за ст.1048 ЦК як проценти за користування грошовими коштами (3,6 % на місяць), а не на підставаі ст.625 ЦК України.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами оплатності кредитного договору та наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, самому банку та вцілому порушує стабільність фінансового сектору держави. Наведені доводи носять загальний характер, не спростовують законності та обгрунтованості судового рішення, в тому числі не спростовують висновків суду про необхідність дотримання сторонами вимог закону щодо форми та змісту кредитного договору при його укладанні та чіткого визначення істотних умов.

Решта доводів апеляційної скарги враховані апеляційним судом при частковому скасуванні рішення.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПКУкраїни у зв`язку із частковим скасуванням судового рішення суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

- 9 -

задоволити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 24 листопада 2020 року в частині відмови у стягненні тіла кредиту скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково. Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) заборгованість у розмірі 21881 гривень 51 коп. та судовий збір у розмірі 483 гривні.

В решті рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 725 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: