Суддя Попова В. О.
Справа № 642/3534/20
Провадження № 2/644/945/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Попової В.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Луценко К.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Бориславця О.І. ,

представника відповідача Мироненко І.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договорами позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення суми боргу за договорами позики. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 10.06.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 1 100 доларів США, які зобов`язувався повернути 10.08.2018 року зі сплатою 5 % в місяць, що підтверджується власноручною розпискою. Крім того, 17.06.2019 року між сторонами було укладено ще один договір позики, за яким позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, які зобов`язувався повернути 17.10.2019 року зі сплатою 5 % в місяць, що підтверджується власноручною розпискою. Однак, своє грошове зобов`язання відповідач не виконав, борг не повернув. Позивач зазначив, що жодних дій, спрямованих на виконання зобов`язання відповідачем вчинено не було. Збільшивши позовні вимоги 16.12.2020 року, позивач остаточно просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 164 146, 00 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив заявлені вимоги задовольнити , мотивував свої доводи аналогічно викладеному в позові. Просив взяти до уваги, що він є особою з інвалідністю 2 групи, звертав увагу на свій вкрай похилий вік. Стверджував, що у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем зобов`язань за договорами позики він був невзмозі купити ліки, внаслідок чого погіршився стан його здоров`я, загострилися хронічні захворювання, що на його думку є підставою для відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Бориславець О.І. просив позов задовольнити , мотивував свої доводи аналогічно викладеному в ньому.

Представник відповідача адвокат Мироненко І.О. просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві; наполягала на тому, що укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики , суперечить чинному законодавству.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що:

- за договором позики від 10.06.2018 відповідач отримав в борг від позивача грошову суму в розмірі 1100 доларів США з щомісячною виплатою 5% , кінцева дата розрахунку 10.08.2018 року, про що видав відповідну розписку;

- за договором позики від 17.06.2019 року відповідач отримав в борг від позивача грошову суму в розмірі 1 000 доларів США з щомісячною виплатою 5%, кінцева дата розрахунку 17.10.2019 року, про що видав відповідну розписку.

При розгляді цієї справи судом встановлено, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й свідчить про передачу позикодавцем грошової суми позичальнику.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Оригінали розписок ОСОБА_4 від 10.06.2018 року та від 17.06.2019 року надано до суду та долучено до матеріалів справи ( а.с.а.с. 40,41).

Оцінюючи пояснення представника відповідача в судовому засіданні стосовно того, що укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики суперечить чинному законодавству, суд зазначає наступне.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Такий висновок зазначений у постановах Великої Палати Верховного Суду: 723/304/16-ц від 23.10.2019 року;№ 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року та у постанові 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року.

За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з абз.1 ч.1, ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. ст. 610, 611 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Судом встановлено, що за умовами договорів позики від 10.06.2018 року та від 17.06.2019 року сторони погодили сплату процентів за вказаними договорами, що не суперечить положенню абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України та правовому висновку викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18 про щомісячну виплату процентів.

Проте суд не може погодитися з розрахунком позивача і вбачає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики підлягають частковому задоволенню в розмірі 139 253, 47 грн, виходячи з наступного розрахунку:

-за договором позики віл 10.08.017 року: 36 місяців Х 55 доларів = 1980 доларів США; 15днів Х 1,33долар США=27,5 доларів США; 1100+1908+27,5= 3 107,5 доларів США.

-за договором позики віл 17.06.2019 року: 22місяців Х 50 доларів = 1100доларів США; 8 днів Х 1,66 долар США=13,3 доларів США; 1000+1100+13,3= 2 113, 3 доларів США.

-5221 доларів США =3108 доларів США +2113 доларів США.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Офіційний курс НБУ на 25.08.2021 становить 26,6718 грн за 1 долар США, тобто 5 221 Х 26,6718 =139 253, 47 грн.

Суд вважає за необхідне зазначити, що кредитор має право вимагати нарахування платежів згідно зі статтею 625 ЦК України, тобто, 3 % річних та інфляційні втрати. При цьому, якщо позики була видана у іноземній валюті, то інфляційні не нараховуються, так як індексації підлягає лише українська валюта - гривня.

Такий висновок, зазначений у постанові Касаційного цивільного суду № 756/3128/16-ц від 09.08.2019 року.

Вимог щодо стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, позивачем не заявлено.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, у зв`язку з тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст 81,83,141,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договорами позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики в розмірі 139 253 (сто тридцять дев`ять тисяч двісті п`ятдесят три) гривні, 47 копійок .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1392 грн., 47коп.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 31.08.2021.

Суддя Попова В.О.