ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Харків

справа №638/2710/20

провадження № 22-ц/818/1666/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 листопада 2020 року, ухвалене суддею Рибальченко Л.М., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що загальними зборами мешканців 2-го під`їзду АДРЕСА_1 було прийнято рішення про встановлення лічильника теплової енергії на під`їзді. Відповідальним за проектні та узгоджувальні і монтажні роботи було обрано ОСОБА_1 . Загальна вартість лічильника та монтажно-будівельних робіт склала 17053,21 грн.

На підставі рішення зборів від 25.07.2014 року і 100 % опитування мешканців було прийнято рішення про обов`язкове проведення другої чергової державної перевірки з дольовою участю кожної квартири в розмірі 41,00 грн. На підставі рішення зборів від 21.07.2018 року і 100 % опитування мешканців було прийнято рішення про обов`язкове проведення другої чергової державної перевірки з дольовою участю кожної квартири в розмірі 70,00 грн.

Відповідач витрати по перевірці лічильника в розмірі 70,00 грн. до цього часу не сплатив, їх сплатив позивач, тому він просить стягнути на свою користь вказані витрати. Також, позивач просить стягнути з відповідача 2976,66 грн. - частка коштів від ефективності лічильника тепла на 2 під`їзді, 34,46 грн. інфляційних витрат від основної заборгованості, 18,15 - 3% річних від основної заборгованості, 1557,43 грн. інфляційні витрати від частки збережених грошей, 432,83 грн. - 3% річних від частки збережених грошей, 19,00 грн. сплата за поштові повідомлення, 40 грн. банківського збору. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ст.360, 1214 ЦК України.

У зв`язку із чим просив стягнути з відповідача на його користь заборгованості в сумі 8722,40 грн., а також судові витрати.

Заочним Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 та співвласником вузла обліку теплової енергії 2-го під`їзду у будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка, як інші співвласники повинна нести обов`язки по утриманню лічильника, у тому числі здійснювати періодичну повірку. Вартість повірки склала 3360 грн. Отже кожен із мешканців повинен був сплатити 70 грн. Однак відповідач витрати по перевірці лічильника в розмірі 70,00 грн. до цього часу не сплатив, їх сплатив позивач, тому він просить стягнути на свою користь вказані витрати. Вказує, що висновок суду про те, що відповідач не є співвласником майна (лічильника тепла) не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вона є власником квартири, користується тепловою мережею як невід`ємною частиною і повинна нести обов`язки по її утриманню. Факт сплати позивачем повної суми коштів да повірку лічильника у суді не був спростований, а отже і участь у тягарі утримання теплового лічильника лягає на усіх користувачів цієї мережі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Оскільки матеріали справи не містять доказів, що відповідач є співвласником будь-якого майна разом з позивачем, в тому числі і лічильника тепла. Також позивачем не надано доказів безпідставного набуття майна відповідачем за рахунок позивача. Факт сплати позивачем суми у розмірі 70 грн. за відповідача будь-якими належними доказами не підтверджено

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що загальними зборами мешканців 2-го під`їзду АДРЕСА_1 було прийнято рішення про встановлення лічильника теплової енергії на 2му під`їзді.

Фактичні витрати за встановлення лічильника теплової енергії на 2 під`їзді будинку по АДРЕСА_1 склали 17053,21 грн.

Відповідач проживає в м. Харкові в квартирі АДРЕСА_3 у другому під`їзді.

На підставі рішення зборів від 25.07.2014 року і 100 % опитування мешканців було прийнято рішення про обов`язкове проведення другої чергової державної перевірки з дольовою участю кожної квартири в розмірі 41,00 грн. На підставі рішення зборів від 21.07.2018 року і 100 % опитування мешканців було прийнято рішення про обов`язкове проведення другої чергової державної перевірки з дольовою участю кожної квартири в розмірі 70,00 грн.

Рішенням (заочним) Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.11.2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основної заборгованості 222,32 гривен, частку коштів від ефективності лічильника тепла 1030,95 гривен, витрати на поштові повідомлення від 18.12.2014 в сумі 3,65 гривен, інфляційні витрати 224,32 гривен, три відсотки річних 47,66 гривен, банківській збір 20,00 гривен, судовий збір в розмірі 704 гривен 80 копійок. При цьому, у судовому засіданні позивачем зазначено, що суми стягнуті, за вищевказаним рішенням суду не є предметом розгляду по зазначеній справі.

Відповідач витрати по перевірці лічильника в розмірі 70,00 грн. до цього часу не сплатив, їх сплатив позивач, тому він просить стягнути на свою користь вказані витрати. Також, позивач просить стягнути з відповідача 2976,66 грн. - частка коштів від ефективності лічильника тепла на 2 під`їзді, 34,46 грн. інфляційних витрат від основної заборгованості, 18,15 - 3% річних від основної заборгованості, 1557,43 грн. інфляційні витрати від частки збережених грошей, 432,83 грн. - 3% річних від частки збережених грошей, 19,00 грн. сплата за поштові повідомлення, 40 грн. банківського збору. При цьому позивач вважає, що оскільки лічильник тепла прийнято до експлуатації 03.12.2010 року, то він знаходиться на балансі тільки всіх мешканців 2-го під`їзду. по АДРЕСА_1 , тому відповідно до вимог ст.360 ЦК відповідач повинна сплатити кошти сплачені за перевірку лічильника. Оскільки, ОСОБА_1 сплатив суму за перевірку лічильника за відповідача то він повинен відшкодувати йому кошти в порядку на підставі ст.1214 ЦК України.

Згідно зі ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Отже, в даному випадку обов`язок відшкодувати доходи, які особа одержала або могла одержати від використання майна, набутого без достатньої правової підстави, виникає у такої особи з акту цивільного законодавства, а саме ч. 1 ст. 1214 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом, саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту сплати позивачем саме за відповідача коштів, за стягненням яких він звернувся до суду.

Також відсутні і підстави для стягнення на користь позивача коштів від ефективності лічильника тепла, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Даних про наявність будь-яких зобов`язань відповідача особисто перед позивачем щодо сплати за лічильник або його перевірки матеріали справи не містять.

Також відсутні докази безпідставного набуття відповідачем майна саме за рахунок позивача.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні цієї справи, місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова