Номер провадження: 22-ц/813/3406/21
Номер справи місцевого суду: 509/1411/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) у справі за позовом ОСОБА_3 до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності недійсним, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Кириченко П.Л. 31 січня 2018 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, який було уточнено, до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності недійсним (т. 1 а.с. 2-4, 32-34).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилалася на те, що під час її знаходження у шлюбі з 26 жовтня 1963 року по 12 січня 1982 року із ОСОБА_5 , останнім було збудовано та отримано право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Під час свого життя, 02 вересня 2008 року ОСОБА_5 оформив право власності належним чином, а тому позивачка просила визнати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на ім`я ОСОБА_5 , недійсним.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2018 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Визнано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 вересня 2008 року, видане на підставі рішення Виконкому Дальницької сільської ради від 30 липня 2008 року на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним (т. 1 а.с. 137-133).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_3 , на час побудови спірного будинку, членом колгоспного двору не була, доказів участі членства не надавала, а тому є неналежним позивачем. Крім того, її права як одного з членів подружжя, в редакції ст. 22 КпШС, видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно порушені не були (т. 1 а.с 142-143).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи оскаржуване судове рішення про задоволення позовної заяви ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що сільською радою було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 вересня 2009 року як на новостворене майно відповідно до ст.331 ЦК України, при цьому сільська рада не прийняла до уваги, що дане нерухоме майно було придбано відповідно до ст.22 КпШС України, які діяли на час виникнення правовідносин майно, в період шлюбу з позивачкою ОСОБА_3 .

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 жовтня 1963 року між позивачкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , 1927 р.н., був укладений шлюб.

24 лютого 1975 року ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка площею 0.15 га., для забудови будинку.

12 січня 1982 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був розірваний.

02 вересня 2008 року, відповідно до рішення Виконкому Дальницької сільської ради від 30 липня 2008 року, ОСОБА_5 отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, після його смерті до нотаріальних установ з заявою про прийняття спадщини звернулась його дружина ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 апелянт ОСОБА_2 померла, ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 червня 2020 року залучено до участі у справі, в якості правонаступника, доньку померлої - ОСОБА_1 .

При вирішенні по суті даної справи, колегія суддів враховує, що у серпні 2015 року ОСОБА_3 зверталась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_6 (третя особа - ОСОБА_2 ) про виділення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 (справа №509/3795/15-ц).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 було відхилено. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було залишено без задоволення. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року - залишено без змін.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Рішення суддів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у цивільній справі №509/3795/15-ц мотивовані тим, що у статті 100 ЦК УРСР у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин, визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Частиною першою статті 112 ЦК УРСР було встановлено, що майно може належати на праві?спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі?і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі?до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Встановивши, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, посилаючись на витяги із погосподарських книг, та позивач не була членом зазначеного господарства, суди дійшли висновку про те, що вона не має права на частку у майні колишнього колгоспного двору, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачем не було надано доказів на спростування наявних у матеріалах справи доказів щодо того, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, що зазначено у погосподарських книгах, та на час побудови являвся її чи чоловіка - ОСОБА_5 особистою власністю, тому доводи про неврахування судами положень статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, відповідно до якої нажите подружжям за?час шлюбу майно є його спільною сумісною власністю, є безпідставними, оскільки не можуть бути застосовані до спірного будинку за наявними у справі доказами. Зокрема, не було надано свідоцтво про право власності на спірний будинок на час побудови, а, відтак, суд правомірно взяв до уваги дані з витягів погосподарських книг, які були надані суду Дальницькою сільською радою Одеської області на виконання ухвали суду першої інстанції від 04 лютого 2016 року про витребування доказів.

Доказів того, що ОСОБА_3 являлася членом спірного господарства - колгоспного двору, нею теж не надано судам.

Судове рішення, постановлене Овідіопольським районним судом Одеської області від 25 листопада 2016 року при розгляді справи №509/3795/15-ц, колегія суддів вважає таким, що має преюдиційне значення для справи, яка є предметом перегляду.

Таким чином, встановленим є те, що при розгляді цивільної справи №509/3795/15-ц позивачем не надано доказів, які б підтверджували її право власності на спірний будинок, який належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, а відповідно до статті 120 ЦК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, проте позивач членом колгоспного двору не була.

Позивачем не було надано доказів на спростування наявних у матеріалах справи доказів щодо того, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, що зазначено у погосподарських книгах, та на час побудови являвся її чи чоловіка - ОСОБА_5 особистою власністю. Зокрема, не було надано свідоцтво про право власності на спірний будинок на час побудови, а, відтак, суд правомірно взяв до уваги дані з витягів погосподарських книг, які були надані суду Дальницькою сільською радою Одеської області.

Доказів того, що ОСОБА_3 являлася членом спірного господарства - колгоспного двору, останньою теж не надано судам у межах розгляду даної справи.

Таким чином, оскільки рішенням суду у іншій справі, що набрало законної сили, встановлено, що у ОСОБА_3 відсутні правові підстави для визнання спірного будинку її власністю, то, відповідно, колегія суддів доходить до висновку, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 вересня 2008 року, видане ОСОБА_5 на підставі рішення Виконкому Дальницької сільської ради від 30 липня 2008 року на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не може порушувати права позивача ОСОБА_3 , вказаним свідоцтвом не вирішуються питання про інтереси та обов`язки позивача, а відтак, позовні вимоги про визнання даного свідоцтва про право власності недійсним є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2018 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ..

Також, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, що складаються із 960 гривень за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 правонаступника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності недійсним - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 19 квітня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе