Справа №705/3405/20
2-к/705/1/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі

головуючого-судді Білик О.В.

за участі секретаря судового засідання Щербакової Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Умані клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2020 року до Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню. 28.06.2019 рішенням Жовтневого районного суду м.Ростов-на-Дону позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого майна, визнання права власності на частку нерухомого майна задоволено та здійснено розподіл спільно нажитого майна між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 104/1000 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, загальною площею 135,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зменшивши частку в праві спільної часткової власності ОСОБА_2 до 395/1000 на вказане домоволодіння. ОСОБА_1 вказує, що у даний час виникла необхідність зареєструвати право власності на вказану частку будинку, однак для цього потрібно визнати рішення іноземного суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 467 ЦПК України, судом 09.11.2020 направлено заінтересованій особі- ОСОБА_2 , за вказаною у клопотанні адресою, ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09.11.2020 про надходження вищевказаного клопотання, а також запропоновано у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

Станом на 04.03.2021 будь-яких заперечень до суду ОСОБА_2 подано не було. При цьому, на адресу суду повернулися рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення з відмітками причин не вручення: «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».

04.03.2021 ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області призначено судовий розгляд клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Заявник ОСОБА_1 , у судове засідання не з`явився, довірив свої інтереси в суді представляти ОСОБА_3 , який в послідуючому довірив свої інтереси в суді представляти адвокату Товстенко К.В.

Представник заявника адвокат Товстенко К.В. у судове засідання не з`явився, 22.04.2021 через канцелярію суду подав заяву про розгляд подання у його відсутність.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася. Належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду клопотання, про причини неявки суду не повідомила, з будь-якими заявами до суду не зверталася.

Відповідно до ч. 5 ст. 467 ЦПК України, суд вважає можливим здійснити розгляд клопотання без участі ОСОБА_2 , оскільки її неявка не є перешкодою для розгляду клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши клопотання з додатками та додані до заяви документи, проаналізувавши відповідні положення законодавства, суд приходить до такого висновку.

28.06.2019 рішенням Октябрьского районного суда г.Ростов-на-Дону позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого майна, визнання права власності на частку нерухомого майна задоволено та здійснено розподіл спільно нажитого майна між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 104/1000 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, загальною площею 135,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зменшивши частку в праві спільної часткової власності ОСОБА_2 до 395/1000 на вказане домоволодіння.

30.10.2019 апеляційною постановою судової колегії у цивільних справах Ростовського обласного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення першої інстанції без змін.

30.10.2019 рішення Жовтневого районного суду м.Ростов-на-Дону від 28.06.2019 вступило в законну силу.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного Законодавства України.

Процедура визнання та виконання рішень іноземних судів в Україні регламентована Розділом 9 Цивільного процесуального кодексу України.

За змістом ч.1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до положень окремих міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, рішення іноземних судів, ухвалені компетентними органами на території держави, з якою України уклала двосторонній договір про правову допомогу, і які не потребують виконання, вважаються дійсними без проведення будь-яких спеціальних процедур з їх визнання.

Згідно зі ст.. 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

У статті ст..472 ЦПК України вказано, що клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

Розгляд клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, закріплений у ст.473 ЦПК України.

Згідно ч.6, ч.7 ст. 473 ЦПК України за наслідками розгляду клопотання, а також заперечення, у разі його надходження, суд постановляє ухвалу про визнання в Україні рішення іноземного суду та залишення заперечення без задоволення або про відмову у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню. У визнанні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених ст. 468 цього Кодексу.

Статтею 81 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили. Згідно частини першої статті 82 вищевказаного Закону визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном (ЗУ від 10.11.1994 року № 240/94-ВР).

Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР ратифіковано із застереженнями Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (м. Мінськ, 22.01.1993).

Згідно з пунктом «а» ст. 51 вказаної Конвенції, кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення, винесені на території інших Договірних Сторін, зокрема, рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань, рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Відповідно до ст. 52 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах рішення іноземного суду немайнового характеру, які не потребують виконання, винесені судом кожної договірної сторони, після набрання ними законної сили визнаються на територіях інших договірних сторін без спеціального провадження, якщо установою юстиції запитуваної договірної сторони раніше у цій справі не було винесено рішення, що набрало законної сили, або якщо згідно з цією Конвенцією, а в не передбачених нею випадках відповідно до законодавства договірної сторони, на території якої рішення має бути виконано, ця справа не належить до виключної компетенції установ юстиції останньої.

У визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо: а) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на

території якої винесене рішення, воно не набуло законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття законної сили; б) відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду; в) у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і по тій

же підставі на території Договірної Сторони, де повинно бути визнане і виконане рішення, було вже раніше винесене рішення, що вступило в законну силу, або мається визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження по даній справі; г) відповідно до положень цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинно бути визнане і виконане, справа відноситься до виняткової компетенції її установи; д) відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності; е) минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

Разом з тим у п.1,3 статті 38 Конвенції зазначено, що право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно. Питання про те, яке майно є нерухомим, вирішується відповідно до законодавства країни, на території якої знаходиться це майно.

Виникнення і припинення права власності або іншого речового права на майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої майно знаходилося в момент, коли мала місце дія або інша обставина, що послужила підставою виникнення або припинення такого права.

Вказані положення Конвенції кореспондуються із положеннями національного законодавства України, а саме згідно зі ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Керуючись ст. ст.466,467,473 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню- відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Білик