УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 462/8526/14-ц

провадження № 61-13430ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року та на постанову Львівського апеляційного суду від 09 червня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо невиконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою, в якій просив:

- визнати неправомірними дії начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Добоша Ю. О. та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання судового рішення від 04 червня 2015 року Залізничного районного суду м. Львова та рішення від 26 травня 2019 року Апеляційного суду Львівської області;

- зобов`язати начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Добоша Ю. О. та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів усунути порушення та вжити всі заходи для виконання таких рішень;

- здійснити судовий контроль за виконанням судових рішень та винести окрему ухвалу за фактом виявлення умисного невиконання судових рішень.

Скаргу обґрунтовує тим, що державна виконавча служба не вчиняє дії щодо виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року про стягнення з державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_1 1 583 279,32 грн середній заробіток за весь час затримки розрахунку з урахуванням індексації та компенсації, а також 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Указане рішення набрало законної сили 21 липня 2015 року. Крім цього, державна виконавча служба не виконує постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, якою скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження та зобов`язано Залізничний відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вжити заходів для виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року. Постановою заступника начальника Залізничного відділу державної виконавчої служби 08 січня 2020 року прийнято до виконання виконавче провадження по виконанню рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року. Зазначає, що державна виконавча служба надала 16 січня 2020 року відповідь на його лист, з якої зрозуміло, що вона не збирається виконувати рішення суду.

Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 10 листопада 2020 року в складі судді Галайко Н. М., залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 09 червня 2021 року в складі колегії суддів Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Бойко С. М., скаргу задоволено частково, визнано дії Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невиконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року неправомірними та зобов`язано вжити заходів щодо виконання вказаного рішення. У задоволенні іншої частини скарги відмовлено.

Суди виходили із того, що Залізничним відділом державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не вживається достатньо заходів для виконання рішення Залізничного районного суду міста Львова від 04 червня 2015 року. Окрім цього, представники виконавчої служби під час розгляду справи не подали жодних підтверджень виконання рішення Залізничного районного суду міста Львова від 04 червня 2015 року.

06 серпня 2021 року Залізничний відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просить скасувати їх як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального й процесуального права. Зазначає, що у державній виконавчій службі перебуває зведене виконавче провадження щодо стягнення з державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» грошових коштів, у тому числі на користь ОСОБА_1 . Починаючи з січня 2018 року державним виконавцем вчиняються дії на виконання зведеного виконавчого провадження, остання така дія вчинена 20 вересня 2019 року, а саме скеровано запити щодо перевірки майнового стану боржника та вимоги до банківських установ для отримання інформації щодо залишку коштів на рахунках боржника та/або надходжень коштів на такі рахунки. Посилаючись на пункту 3 Розділу ІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» № 145-ІХ зазначає, що забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, протягом трьох років з дня набрання чинності цим законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що передані в заставу за кредитним договором. Оскільки державне авіапідприємство «Львівські авіалінії» віднесено до об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, а тому вчинення виконавчих дій щодо цього підприємства забороняється законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначеними у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Виконання судового рішення відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року в справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 2-р(ІІ)/2019 від 15 травня 2019 року в справі № 3-368/2018(5259/18) Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Також у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною 2 -4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Суди, встановивши, що державний виконавець не вживає достатніх заходів для виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року, дійшли правильного висновку про задоволення скарги на дії державного виконавця.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Посилання на те, що державне авіапідприємство «Львівські авіалінії» віднесено до об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, а тому вчинення виконавчих дій щодо цього підприємства забороняється законом не беруться до уваги, оскільки у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року в справі № 910/12809/19 вказано, що «положення щодо заборони вчинення виконавчих дій, передбачені пунктом 3 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» слід застосовувати таким чином, що така заборона не поширюється на стягнення грошових коштів боржників у будь-яких правовідносинах, а також окремо на стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами, які були ними укладені».

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року та на постанову Львівського апеляційного суду від 09 червня 2021 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Крат

Є. В. Краснощоков