ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року м. Чернівці Справа № 726/68/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Байцар Л.В., -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 22.11.2020 року в розмірі 51 878,37 грн, яка складається з наступного: 51 878,37 - заборгованість за простроченим тілом кредиту (а.с.1-5).

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до банку та підписав анкету-заяву №б/н від 28.09.2016 року, згідно якої отримав початковий кредитний ліміт у розмірі 8000 грн, який в подальшому було збільшено. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг.

У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором на таких умовах у відповідача виникла заборгованість у розмірі 63 033,37 грн, яка складається з наступного: 51 878,37 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 11 155 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625.

Вказував, що законодавством не передбачено обов`язку вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, тому банк на свій розсуд просив стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту.

Провадження №22-ц/822/886/21

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 заперечував щодо позовних вимог банку та зазначив, що із витягом з «Тарифів», Умовами та Правилами надання банківських послуг та із наказом банку щодо затвердження «Умов та правил надання банківських послуг» його не ознайомлювали, а також він не був проінформований про встановлення кредитного ліміту, його зміну.

Вказував, що в анкеті-заяві не зазначені ні сума кредиту, ні розмір узгодженого кредитного ліміту, ні тарифів обслуговування кредитної картки та ін.

Крім того, оскільки у анкеті-заяві процентна ставка не зазначена і відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) та відсутні і підстави для задоволення вимог банку.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 878,37 грн. Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відкрив в межах кредитного договору №б/н від 28.09.2016 та авторизував операції по сервісу «Миттєва розстрочка». Також із розрахунків та виписці за договором № б/н чітко видно, що відповідач користувався послугою «Миттєва розстрочка», після чого були оформлені переноси заборгованості з картки універсальна за допомогою вищевказаного сервісу. Тому у відповідача виникло зобов`язання в рамках сервісу «Миттєва розстрочка» зі здійсненням регулярних платежів для погашення перенесеної заборгованості. Суду відповідач, його представник не довів, що послуга «Миттєва розстрочка» не є окремим кредитним зобов`язанням за іншим кредитним договором та умовами, а зі змісту позовних вимог та наданих розрахунків і виписки за договором № б/н, - є тільки додатковою послугою для власників кредитних карт та підписання окремо кредитного договору не вимагалося. Відповідач не надав суду повного розрахунку погашення заборгованості з врахуванням послуги «Миттєва розстрочка» та не довів факту погашення заборгованості.

Не погоджуючись із вказаним рішенням щодо задоволення вимог банку ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні вимог банку відмовити.

При цьому вказує, що при розгляді справи судом пропущені строки розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, які визначені ст.275 ЦПКУ України та вимог ст.268 ЦПК України, оскільки в судовому засіданні, яким завершився розгляд справи за участі представника відповідача, не було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зазначає, що стягуючи заборгованість за тілом кредиту суд не врахував, що в підписаній сторонами Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 28.09.2016 не зазначені ні сума наданого кредиту, не зазначено узгоджений розмір кредитного ліміту, не визначено тариф обслуговування кредитної карти, процентна ставка, відсутні умови договору про нарахування комісії та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід' ємні частини спірного договору, однак, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки того, що матеріали справи не містять підтвердження того, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов апелянт сприймав та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також того, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі немістили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами га щодо розміру цих коштів і порядках їх нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту банка належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, шо не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Вказує також на те, що відповідачем внесено більшу суму грошових коштів на картрахунок, ніж ним було отримано від банку.

Відзив представника АТ «КБ «ПриватБанк» ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 30 серпня 2021 року залишено без розгляду.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 51 878,37 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону не відповідає.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 28.09.2016 року ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив те, що він згоден з тим, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нем та Банком договір про надання банківських послуг (а.с.27).

До позовної заяви додано витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які містять в собі характеристики (пільговий період, базову відсоткову ставку на місяць, обов`язковий місячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань) для наступних кредитних карт: Універсальна, 30 днів пільгового періоду; універсальна, 55 днів пільгового періоду; універсальна Contract; універсальна Gold), а також, приєднано до позовної заяви Умовим та правила надання банківських послуг, які не містять підписів ОСОБА_1 (а.с.28/зворот, 29-82).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку НОМЕР_1 28.09.2016 року. Встановлення кредитного ліміту 28.09.2016 року 8000 грн; зміна кредитного ліміту: 28.09.2016 8000 грн; 26.04.2017 8500 грн; 26.04.2017 11000 грн; 26.04.2017 9000 грн; 01.07.2017 15000 грн; 01.07.2017 14000 грн, 01.07.2017 17500 грн; 14.07.2017 20000; 02.09.2017 20000; 23.08.2018 0,00 грн (а.с.25).

Довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки свідчить, що йому надано наступні кредитні картки: НОМЕР_1 від 28.09.2016 року з терміном дії 03/18; НОМЕР_2 від 02.09.2017 року з терміном дії 06/21; НОМЕР_3 від 31.01.2019 року з терміном дії 11/22 (а.с.26).

За розрахунком заборгованості за договором б/н від 28.09.2016 року у відповідача станом на 30.11.2019 року обліковується заборгованість на загальну суму 63 033,37 грн, з яких: за тілом кредиту 51 878,37 грн, в тому числі: заборгованість за простроченим тілом кредиту 51 878,37 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит 11 155 грн (а.с.6-18).

З зазначеної заборгованості банк звернувся лише за простроченим тілом кредиту 51 878,37 грн.

До позовної заяви банк також додав виписку по рахунку відповідача станом на 23.11.2020 року (а.с.19-24).

Відповідно до частин 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Додані до позову Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та Правила мав на увазі і розумів відповідач, підписуючи заяву, та відповідно, чи брав він на себе викладені у них зобов`язання, позивачем суду не надано.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, посилання позивача на те, що банк щодо встановлення кредитного ліміту керувався п. 3.2, п. 3.4 Умов та Правил надання банківських послуг, є безпідставним.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» у 2016 році.

Крім того, зі змісту цієї анкети-заяви не вбачається про обраний тариф, відсоткову ставку, розмір неустойки, а доданий витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису відповідача.

А отже, наведені банком в позові умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем, таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Наведений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

В обґрунтування доводів позову щодо наявності у ОСОБА_1 боргу АТ КБ «Приватбанк» надано розрахунки заборгованості та виписку по особовому рахунку, а представником відповідача надано власний розрахунок до апеляційної скарги, на який контррозрахунок банком не подавався.

В результаті аналізу вказаних доказів колегія суддів здійснивши власний перерахунок встановила, що вони мають суттєві розбіжності щодо знятих з карткового рахунку коштів та покладених (поповнення) коштів на цей же рахунок.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, виписки по особовому рахунку та розрахунку сторони відповідача (а.с.242-246) фактично з карткового рахунку знято кошти на загальну суму 51 878,37 грн, а поповнено картковий рахунок на суму 61 883,58 грн (без урахування списання пені за прострочку за кредитом, відсотків за використання кредитного ліміту, комісії за обслуговування, щомісячного платежу «Миттєва розстрочка»), розмір яких не можна вважати обґрунтованим за відсутності належних і допустимих доказів щодо їх узгодження сторонами.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним доказам і не звернув уваги, що вказана позивачем заборгованість за тілом кредиту, яка рахується за ОСОБА_1 , не підтверджується відповідними доказами.

Так, такими, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Згідно п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку

Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, якій суд повинен надати належну оцінку.

Подібного за змістом висновку дійшов ВС у постанові від 16.09.2020 року, справа №200/5647/18.

Як вбачається з висновку ВС, викладеного у постанові по справі №755/7704/15-ц від 23 січня 2018 року, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд, зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Перш за все, даючи оцінку законності розрахунку заборгованості позивача, суд має врахувати, що вказаний розрахунок здійснений на підставі первинно-облікового документа виписки про рух коштів з картрахунку, яка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції).

За наведеного вбачається, що ОСОБА_1 , користуючись кредитними коштами, вніс на картковий рахунок більше грошових коштів, ніж зняв з нього, а отже відсутні підстави для задоволення вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту) в розмірі 51 878,37 грн, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задоволенні вимог банку.

Також, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що посилання банку у відповіді на відзив щодо використання відповідачем сервісу «Миттєва розстрочка» є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять договору «Миттєва розстрочка», про які зазначено в розрахунку та виписці по рахунку як підстави для списання коштів.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно порушення строків розгляду справи визначених ст.275 ЦПК України і не проголошення вступної та резолютивної частин рішення суду у судовому засіданні, то такі не є істотними і не впливають на підстави скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і зібраним доказам, помилки в оцінці доказів, на підставі п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту) у розмірі 51 878, 37 грн за недоведеністю.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 4 та 5 вказаної статті передбачають, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції стороною відповідача суду надано: ордер серії СЕ №1008066 від 18.06.2020 року; договір про надання правової (правничої) допомоги від 23.11.2019 року, з п.3.6 якого вбачається, що клієнт сплачує аванс у розмірі 5000 грн, а з п.3.8 сторонами погоджено вартість 1 год. роботи адвоката в сумі 700 грн; додаткову угоду від 14.09.2020 року до договору про надання правової (правничої) допомоги від 23.11.2019 року; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, з якого вбачається, що: - ознайомлення із позовною заявою та її додатками на 48 арк. зайняло 3 год. вартістю (по 700 грн/1 год.) = 2100 грн, - формування правової позиції та ознайомлення з судовою практикою в подібних правовідносинах зайняло 2 год. вартістю (по 700 грн/1 год.) = 1400 грн, - підготовка відзиву на позовну заяву зайняла 6 год. вартістю (по 700 грн/1 год.) = 4200 грн та формування і подання попереднього розрахунку суми судових витрат зайняло 1 год. вартістю 700 грн, що загалом склало 8400 грн (а.с.121-129).

В подальшому, на підтвердження витрат на правову допомогу стороною відповідача подано заяву з розрахунком виконаних робіт, в якому міститься крім зазначеного вище переліку послуг та їх вартості: - підготовку заперечення, що зайняло 3 год. вартістю по 700 грн/1 год. сукупною вартістю 2100 грн, - остаточний розрахунок суми судових витрат зайняло 1 год. вартістю 700 грн, участь у двох судових засіданнях 22.03.2021 року та 19.04.2021 року вартістю по 800 грн = 1600 грн, що загалом склало 4200 грн; квитанцію про оплату ОСОБА_1 авансу в розмірі 4 974,87 грн (а.с.180-183), а згодом подано ще заяву про залучення доказів надання правничої допомоги від 22.06. 2021 року разом із розрахунком виконаних робіт, який містить в собі вартість послуг представлення інтересів клієнта в 3-х судових засіданнях вартістю по 700 грн на загальну суму 2100 грн, оплата якої підтверджена квитанцією №6/1008066 від 22.06.2021 року (а.с.214-216).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції апелянтом подано ордер серії СЕ №1008066 від 18.06.2020 року; договір про надання правової (правничої) допомоги від 23.11.2019 року, з п.3.6 якого вбачається, що клієнт сплачує аванс у розмірі 5000 грн, а з п.3.8 сторонами погоджено вартість 1 год. роботи адвоката становить 700 грн; додаткову угоду від 14.09.2020 року до договору про надання правової (правничої) допомоги від 23.11.2019 року; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат з якого вбачається, що: - ознайомлення із оскаржуваним рішенням в ЄДРСР та формування правової позиції зайняло 1 год. вартістю 700 грн, - складання заяви до районного суду про ознайомлення з матеріалами справи зайняло 0,30 хв вартістю 350 грн, - складання заяви до районного суду про підтвердження факту перебування у судових засіданнях по розгляду справи зайняло 0,30 хв вартістю 350 грн, - підготовка апеляційної скарги зайняла 5 год. по 700 грн/1 год. сукупною вартістю 3500 грн; - підготовка формування і подання попереднього розрахунку суми судових витрат зайняло 1 год. вартістю 700 грн, що загалом склало 5 600 грн (а.с.254-258).

27.08.2021 року представником відповідача Каменецькою Х.Д. подано заяву про залучення доказів щодо розміру понесених витрат в суді апеляційної інстанції разом з розрахунком, де загальна сума таких витрат склала 6 300 грн, оскільки до загальної суми витрат у 5600 грн добавлено 700 грн за складання та формування заяви про залучення доказів щодо розміру судових витрат (а.с.272-273).

Загальна сума витрат на правничу допомогу за суди першої та апеляційної інстанції складає 20 900 грн.

Заперечень з боку позивача щодо розміру понесених судових витрат не надходило.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19, від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц.

Розподіляючи витрати, які поніс ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу щодо розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів виходить з наступного.

В постанові ВП ВС від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін»; «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. […] Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄС з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена КГС ВС у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

Таким чином, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ст.ст.1, 26, 27, 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» така здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

З огляду на викладене, вирішуючи, чи є розмір витрат позивача на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційного перегляду справи позиція сторони відповідача не змінювалася, представництво його інтересів здійснювалося тим самим адвокатом, який готував відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, апеляційну скаргу. При цьому, зміст відзиву відповідача та апеляційної скарги фактично узгоджуються за позицією вказаної сторони.

Аналізуючи подані докази на підтвердження надання правничої допомоги та понесення їх стороною відповідача колегія суддів зазначає наступне.

Що стосується витрат понесених в суді першої інстанції, то послуги пов`язані з ознайомленням з позовною заявою та додатками до неї, формування правової позиції та ознайомлення із судовою практикою в подібних правовідносинах і складання відзиву на позовну заяву охоплюються, а тому задоволенню підлягають наступні послуги, а саме: складання відзиву на позовну заяву вартістю 4200 грн (6 год. по 700 грн); складання заперечення на відповідь на відзив вартістю 2100 грн (3 год. по 700 грн); участь в судових засіданнях: 22.03.2021 року (відкладено за клопотання представника позивача а.с.153), 19.04.2021 року (відкладено через неявку представника позивача а.с.184), 13.05.2021 року (відкладено за клопотанням представника позивача а.с.203) 08.06.2021 року та 22.06.2021 року судові засідання відбулися за участі представника відповідача таким чином колегія суддів вважає, що задоволенню підлягають витрати, понесені за участь в судових засіданнях, а також прибуття до суду у розмірі по 700 грн за кожне судове засідання сукупною вартістю 3500 грн.

Час витрачений на підготовку формування і подання заяв з попереднім та остаточним розрахунками суми судових витрат не входять до переліку послуг на правничу допомогу.

Що стосується витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, колегія вважає, що задоволенню підлягають наступні послуги: підготовка апеляційної скарги вартістю 3500 грн (5 год. по 700 грн/1 год.), що охоплює в себе також складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи та рішенням суду і формування правової позиції.

Що стосується підготовки формування і подання попереднього розрахунку суми судових витрат та заяви про підтвердження про підтвердження факту перебування у судових засіданнях по розгляду справи не входять до переліку послуг на правничу допомогу.

Крім того, колегія суддів враховує, що справа про стягнення заборгованості за кредитним договором є незначної складності, не потребує додаткового правового аналізу з боку адвоката для складання документів та формування правової позиції у справі, а в суді апеляційної інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що з урахуванням вимог розумності та справедливості, клопотання представника відповідача про стягнення судових витрат підлягає частковому задоволенню та стягненню з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 300 грн.

В силу п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, судові витрати ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 153 грн підлягають відшкодуванню за рахунок АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст.367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту №б/н від 28.09.2016 року відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 16 453 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку визначеному п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /І.М. Литвинюк, І.Б. Перепелюк/