Справа № 308/6928/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 вересня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Логойди І.В.,

за участі секретаря судового засідання Парової І.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №308/6928/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення особи з житлового будинку

за участю:

позивача не з`явився

відповідачів не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про виселення особи з житлового будинку АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 жовтня 2016 року позивачами по справі придбано у відповідача ОСОБА_3 по 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідні правовідносини посвідчені на підставі договорів купівлі-продажу частини житлового будинку, що посвідчені приватним нотаріусом Ужгородського МНО Кузьо Г.В. 08.10.2016 року та зареєстровані у реєстрі під № 1224 та 1225 відповідно. Відповідний договір був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно у позивачів виникло право власності на вказаний будинок в цілому, на праві спільної часткової власності по 1/2 частки у будинку. Після оформлення права власності відповідач зобов`язався звільнити займаний житловий будинок та знятися з реєстраційного обліку з метою надання доступу позивачам до набутого ними на праві власності житла. Відповідно до запису з будинкової книги житлового будинку АДРЕСА_1 у будинку зареєстрована одна особа - відповідач ОСОБА_3 з 13.12.1990 року. 27.05.2021 року позивачами на адресу відповідача направлено письмову вимогу про добровільне виселення ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації його місця проживання у цьому будинку, проте, станом на дату подання даної позовної заяви до суду, відповідач на таку вимогу позивачами від відповідача не отримано, добровільного виселення з будинку та зняття з реєстрації місця проживання не відбулося. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання відповідач ОСОБА_3 відмовляється виселятися з житлового будинку та зніматися з реєстраційного обліку, будь-які заходи щодо позасудового врегулювання даного спору та добровільного виселення відповідача з належного позивачам житлового будинку результату не дали, що стало підставою для звернення позивачів до суду з відповідним позовом.

Ухвалою від 11.06.2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито в спрощеному позовному провадженні, розгляд справи призначено на 05.07.2021. Ухвалою суду від 05.07.2021 розгляд справи відкладено на 02.09.2021.

У судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися, через канцелярію суду представник позивачів подав заяву, якою просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за його відсутності не подав.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивачів, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без їх участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Судом установлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки №70477006) позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової приватної власності належить Ѕ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2016; позивачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової приватної власності належить Ѕ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2016. Відповідно до умов договору позивачі набули право власності на вказану частину будинку з моменту нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації договору відповідно до законодавства.

Запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Галиною Василівною на підставі договорів купівлі-продажу серія та номер: 1224,1225 виданий 08.10.2016, видавник: Кузьо Г.В., приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу, індексні номери 31858519 від 13.10.2016 та 31858291 від 13.10.2016. В результаті укладення даних договорів до позивачів перейшли усі правомочності власників. Продавець, відповідно, такі правомочності з моменту укладення договорів та реєстрації права власності за новим власником втратив. Проаналізувавши умови договорів купівлі-продажу, укладених між позивачами і відповідачем, відповідно до статті 402 ЦК України сервітут встановлений не був.

У вказаному житловому будинку зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_3 - колишній власник житлового будинку (запис із будинкової книги від 13.12.1990, арк. справи 9-11, довідка відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02.06.2021 №1198/18-06).

27.05.2021 року позивачами на адресу відповідача направлено письмову вимогу про добровільне виселення ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації його місця проживання у цьому будинку, проте, станом на дату розгляду справи судом, відповідач добровільно не виселився з будинку та не знявся з реєстрації місця проживання. Доказів зворотного відповідачем не надано.

Судом установлено, що спір з приводу виселення з житлового будинку виник між власниками та його колишнім власником, який у даному житловому будинку зареєстрований та проживає. Необхідність пред`явлення даного позову пов`язана з бажанням власників відчужити дане нерухоме майно, однак, покупці відмовляються від пропозиції за таких обставин.

Відносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу УРСР тощо.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим у спірних правовідносинах права позивачів, як власників житла (квартири), захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У даному випадку спір виник між власниками житла та іншим користувачем, який не має будь яких цивільно-правових відносин з власниками житла, з приводу користування останнім вказаним житлом після припинення у нього права на житловий будинок у зв`язку з його продажем.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 109 ЖК України передбачено можливість виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Поряд з цим, вимогами ч. 3 ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідач не є членом сім`ї позивачів, доказів свого законного перебування та користування даною квартирою суду не надав.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Оцінюючи виселення відповідача на предмет пропорційності, дійшовши висновку, що порушені права позивачів - власників житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що в цьому випадку виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки відповідач, який не є членом сім`ї, проживає у належному позивачам на праві власності будинку, будь-яких письмових договорів щодо користування житлом між сторонами не має, вимоги власників звільнити будинок ігнорує.

За таких обставин позовні вимоги позивачів про виселення відповідача підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 908 грн.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 41, 129 Конституції України, ст.ст. 317, 321, 391 ЦК України, ст. 116 Житлового кодексу Української РСР та ст.ст. 3, 10, 11, 17, 209, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення особи з житлового будинку АДРЕСА_1 - задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім гривень) 00 коп.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст.284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Закарпатського апеляційного суду до або через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Позивач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повне рішення складено 03 вересня 2021 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області І.В.Логойда