Дата документу 19.04.2021 Справа № 320/7043/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/7043/16-ц Головуючий у 1-й інстанції:Дараган Л.В.
провадження № 22-ц/807/630/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Крилової О.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці та процентів за користування коштами,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці та процентів за користування коштами.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2015 року з відповідача на користь позивача було стягнуто суму боргу в розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 149692 гривні 69 копійок, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 2064 долари 60 центів США, що еквівалентно сумі в розмірі 30905 гривень 55 копійок, а разом 12064 долари 60 центів США, що еквівалентно сумі в розмірі 180598 гривень 24 копійок. Однак виконання рішення суду фактично розпочалось 28 серпня 2015 року і станом на 03 грудня 2015 року з відповідача було стягнуто та перераховано позивачу суму в загальному розмірі 180598 гривень 24 копійок, що еквівалентно сумі в розмірі 7906 доларів 33 центи США, замість боргу у розмірі 12064 доларів 60 центів США, що підлягали стягненню за рішенням суду.

Позивач зазначив, що у зв`язку з тривалим виконанням рішення суду та затримкою у поверненні грошових коштів відбулось знецінення стягнутої судом суми боргу у зв`язку із значним підвищення курсу долару, внаслідок чого борг, визначений у іноземній валюті, повністю погашено не було. Тому вважає, що відповідач повинен сплатити йому курсову різницю та проценти за подальше користування грошовими коштами.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму збитків у вигляді«курсової різниці» в розмірі 4158 доларів 27 центів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 30 грудня 2016 року складає 113066 гривень 93 копійок, та суму процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1436 доларів 71 центів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 30 грудня 2016 року складає 39065 гривень 38 копійок, а також понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1409 гривень 28 копійок.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2017р. позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на його користь курсову різницю в розмірі 4 158,27 дол. США, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1436,71 дол. США. Стягнуті судові витрати у спрвіа ( а.с. 75-79).

Вказане заочне рішення звернуто до примусового виконання.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 червня 2020р. за заявою ОСОБА_2 вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання ( а.с. 196-197).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада

2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неправильним встановленням обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимогизадовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не є перешкодою відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України для апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких частиною 5 статті 4 цієї норми віднесені справи з ціною позову, яка не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що згідно письмової розписки від 13 березня 2013 року відповідач взяв в борг у позивача гроші в розмірі 10000 доларів США строком на один рік, з 11 березня 2013 року до 11 березня 2014 року, та зобов`язався повернути вказану суму в строк до 11 березня 2014 року і сплачувати відсотки у розмірі 1 % в місяць від суми позики щомісячно.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 149692 гривні 69 копійок, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 2064 долари 60 центів США, що еквівалентно сумі в розмірі 30905 гривень 55 копійок, а разом 12064 долари 60 центів США, що еквівалентно сумі в розмірі 180598 гривень 24 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 1805 гривень 98 копійок. Зазначене судове рішення набрало законної сили 04 березня 2015 року.

На виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2015 року, позивачем 06 березня 2015 року був отриманий виконавчий лист, який в подальшому був ним пред`явлений до виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 07 грудня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 320/12781/14-ц, виданого 06 березня 2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми в розмірі 180598 гривень 24 копійок та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1805 гривень 98 копійок, закінчено. Заборгованість сплачена у повному обсязі.

Позивач, заявляючи вимоги про стягнення збитків у вигляді «курсової різниці» та процентів за користування коштами, посилався на те, що з моменту ухвалення рішення суду про стягнення боргу за договором позики пройшло багато часу, національна грошова одиниця знецінилась, і тому вважав, що відповідач має відшкодувати йому збитки у вигляді «курсової різниці» валют, оскільки рішенням суду стягнуто борг у доларах США з прив`язкою до гривневого еквівалента.

Відмовляючи в задоволенні цього позову, суд виходив із того, що «курсова різниця» жодним чином не може бути збитками кредитора (зокрема, упущеною вигодою). Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про стягнення процентів, нарахованих після спливу строку, на який надано позику і до 20.10.2016р., суд першої інстанції вказував, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку цієї позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд безпідставно скасував заочне рішення, яким первісно був задоволений його позов, на підставі заяви відповідача ОСОБА_2 про його перегляд, оскільки підстав для цього не було. Крім того, він не був обізнаний про заяву відповідача щодо перегляду заочного рішення, чим його позбавлено процесуального права надати свої заперечення.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був обізнаний про судове засідання, у якому розглядалась заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, та своєю письмовою заявою просив провести це засідання за його відсутності і підтвердити чинність заочного рішення ( а.с. 188-189).

Що стосується безпідставності задоволення заяви та скасування заочного рішення, то суд урахував той факт, що ОСОБА_2 не міг отримати судові повістки, що довів відпові-

дними доказами, а також сповістив у заяві суттєві доводи, які суд зобов`язаний був перевірити, призначивши справу до розгляду. Процесуальних порушень при постановленні вказаної ухвали судом допущено не було, та скасуванням заочного рішення не закінчувався розгляд справи, в ході якого сторони могли заново в порядку змагальності доводи суду переконливість своїх вимог та заперечень.

В скарзі позивач фактично повторює обставини, викладені у позовній заяві, які, на його думку, дають підстави для задоволення його вимог, а також наводить аналіз норм матеріального права, якими врегульовано правовідносини, що виникають із зобов`язання позики, зокрема, у іноземній валюті. Але колегія наголошує на тому, що обставини у справі судом встановлені правильно, а суд лише не вбачав підстав для стягнення збитків у вигляді «курсової різниці», навівши відповідне мотивування.

Між тим, позивач не наводить вагомих аргументів щодо неправильності висновків суду про відмову в позові в цій частині, а лише наголошує на своєму праві отримати повний розрахунок з урахуванням коливання курсу долара. Також вказує, що суд неправильно зазначив, що він не оскаржував дій із закінчення виконавчого провадження.

Проте колегія в частині відмови у задоволенні позову про стягнення збитків у вигляді «курсової різниці» погоджується з судом першої інстанції, оскільки, вирішуючи ці позовні вимоги, суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.05.2018р. у справі № 14-79цс18, що відповідає приписам ч. 4 статті 263 ЦПК України.

Так, суд вказував, що положеннями ст. 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Тобто, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. При цьому, положення ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторонни можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Крім того, положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Так, відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки положеннями даної статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Отже, кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини.

Пред`явлення такої вимоги покладає на кредитора обов`язок довести, що ці збитки (доходи) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Тому саме позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постанові від 18 травня 2016 року (справа № 6-237цс16), а також підтримана подальшою судовою практикою касаційного цивільного суду.

Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.

Суд звернув увагу й на ті обставини, що офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), однак вказана обставина не є підставою для пред`явлення стороною у зобов`язанні, спір щодо якого вирішений судом, після цього до іншої сторони додаткових вимог про стягнення збитків у вигляді «курсової різниці». При цьому ані положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України, ані будь-яким іншим законом, ані умовами укладеного між сторонами договору позики не передбачена можливість позичальника захистити своє порушене право в обраний ним спосіб, а саме, шляхом стягнення збитків у вигляді «курсової різниці» валют, яка утворилась після ухвалення судового рішення у зв`язку зі знеціненням гривні відносно долара США.

Такі висновки, зокрема містяться у постановах КЦС ВС в справі № 213/861/18 від 16.03.2020; в справі № 758/583/15-ц від 20.05.2020; в справі № 204/2379/15-ц від 10.06.2020; в справі №766/7004/17 від 10.06.2020.

Отже, коливання (зміна) курсу валюти, що спричинило її курсову різницю, не являється неправомірними діями боржника щодо невиконання зобов`язання, а тому не може кваліфікуватись як збитки кредитором, спричинені діями боржника, але це й не може позбавити кредитора можливості отримати належне виконання рішення про стягнення позики в іноземній валюті з прив`язкою до гривневого еквіваленту.

З цього приводу у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018р. у справі № № 761/12665/14-ц, предметом розгляду у якій була скарга на рішення державного виконавця з приводу закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду про стягнення заборгованості з позика, яка була стягнута у доларах США, але з визначення її гривневого еквіваленту. Оскільки боржник погасив у національній валюті стягнуту у доларах США позику з прив`язкою до гривневого еквіваленту, визначеного за курсом станом на день ухвалення судового рішення, то державний виконавець вважав рішення суду виконаним у повному обсягу та закрив виконавче провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням.

У тій справі за наслідками розгляду касаційної скарги стягувача Верховний Суд став на його бік та прийшов до наступних висновків:особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону № 606-XIV (який був чинним на той час).Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

З матеріалів тієї справи убачається, що, ухвалюючи рішення у справі, суд визначив суму боргу в іноземній валюті з її зображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

У підсумку Велика Палата у тій справі зазначила, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням».Таким чином, Велика Палата Верховного Суду усунула розбіжності у неоднаковому застосуванні норм права, пов`язаних з визначенням валюти виконання судового рішення в якому було зазначено як іноземну валюту самого зобов`язання так і гривневий еквівалент.

Відтак, саме таким способом захисту своїх прав мав скористатись позивач ОСОБА_1 станом на грудень 2015р., коли державним виконавцем було закінчено виконавче провадження без врахування того, що заборгованість у іноземній валюті повністю погашена не була через коливання курсу долара, тобто шляхом оскарження дій державного виконавця.

З доданих судових рішень до апеляційної скарги вбачається, що таким правом позивач ОСОБА_1 скористався, оскарживши рішення державного виконавця Шликової Л.М. щодо закінчення виконавчого провадження ВП № 47080568 у зв`язку з фактичним виконанням рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 05.02.2015р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 10 000 дол. США, що еквівалентно 149 692 грн., та відсотків за користування коштами в сумі 2 064,60 дол. США, що еквівалентно 30 950,55 грн. В скарзі ОСОБА_1 саме і посилався на те, що у зв`язку з підвищенням курсу долару за період між ухваленням рішення та його виконанням відбулось знецінення гривні, у якій йому сплачувався борг боржником, що призвело до того, що погашено було не весь борг в сумі 12 064 долари США, а лише 7 561,15 доларів. Справа неодноразово розглядалась судами, але скаргу задоволено не було. Тому позивач 01.11.2016р. звернувся із цим позовом про стягнення збитків від «курсової різниці».

Отже, із визнанням судовими рішенням, які набрали законної сили, законним та правомірним закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням вказаного судового рішення вважається, що рішення суду про стягнення боргу за позикою є повністю виконаним, що унеможливлює здійснення перерахунку такого боргу, який вважається погашеним.

Відносно стягнення відсотків за період після закінчення строку, на який надавалась позика, то суд правильно вказував, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку цієї позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, вимоги позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами після 11 березня 2014 року (сплив визначеного договором строку позики) не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Така ж правова позиці явисловлена й у висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18).

Таким чином, за час прострочення виконання грошового зобов`язання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів за користування грошовими коштами, однак таких вимог позивач не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після спливу визначеного договором позики строку цієї позики, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні орми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Врахувавши вказані норми права та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог позивача про стягнення збитку, спричиненого внаслідок різниці курсу на день ухвалення судового рішення про стягнення боргу в доларах США в гривневому еквіваленті та на момент його фактичного виконання. Правильними є й висновки суду про те, що у позивача відсутнє право нараховувати й стягувати відсотки після закінчення строку дії договору позики та ухвалення рішення суду про стягнення з боржника повного розміру заборгованості за цим договором, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц(провадження № 14-154цс18), а вимог про застосування положень, передбачених статтею 625 ЦК України, позивач не заявляв.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, є аналогічними із доводами позовної заяви, та були предметом дослідження у суді першої інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТоріяпротиІспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Колегія вважає, що той факт, що суд не зважив на те, що позивач скаржився на дії державного виконавця при виконанні рішення щодо стягнення заборгованості за позикою, не впиває на правильність остаточних висновків суду про необгрунтованість заявленого позову в цілому.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена доВерховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лишеу випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальнезначення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 19 квітня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Крилова О.В.