Єдиний унікальний номер судової справи 467/811/19
Номер провадження 22-ц/812/698/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

19 квітня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ухвалу, яка постановлена Арбузинським районним судом Миколаївської області 02 лютого 2021 року, під головуванням Явіци І.В. в приміщені цього ж суду, у за поданням державного виконавця Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дерій Мирослави Анатоліївни про розшук боржника, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року державний виконавець Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Арбузинський ВДВС) Дерій М.А. звернулась до суду із поданням про оголошення розшуку боржника ОСОБА_2 .

В обґрунтування подання зазначено, що у Арбузинському ВДВС знаходься виконавче провадження №60895781 з примусового виконання виконавчого листа №467/811/19, виданого Арбузинським районним судом Миколаївської області 26 листопада 2019 року на підставі судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 22 липня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття.

Виконавче провадження відкрито державним виконавцем 16 грудня 2019 року.

Також, державним виконавцем здійснено запити до Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України та отримано відповідь про відсутність інформації щодо номерів рахунків, джерел доходів, місця роботи та пенсії боржника.

Згідно відповіді МВС та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 транспортні засоби та нерухоме майно не зареєстровано.

За результатами виходу за адресою місця реєстрації боржника державним виконавцем складено акт від 17 грудня 2020 року відповідно до якого ОСОБА_2 за адресою місця реєстрації не проживає.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що заборгованість зі сплати аліментів складає 78 878 грн. 82 коп., державний виконавець Арбузинського ВДВС Дерлій М.А. просила оголосити в розшук боржника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 лютого 2021 року у задоволені подання державного виконавця Арбузинського ВДВС Дерій М.А. відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні подання, суд першої інстанції виходив із того, подання подано державним виконавцем до суду передчасно, оскільки не надано достатніх і достовірних доказів, які б підтверджували вичерпність заходів, вжитих державним виконавцем задля виконання судового рішення, у тому числі і щодо встановлення місця знаходження боржника ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі Арбузинський ВДВС, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити подання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що державним виконавцем вжиті всі передбачені законом заходи щодо виконання судового рішення, в тому числі щодо виявлення місця проживання (перебування) боржника, які виявились безрезультатними, що є підставою для оголошення розшуку боржника відповідно до положень ст.438 ЦПК України та ст.36 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За приписами ч.1 ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначене конституційне положення відображено і у п.7 ч.3 ст.2 та ст.18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, на виконанні в Арбузинському ВДВС знаходься виконавче провадження №60895781 з примусового виконання виконавчого листа №467/811/19, виданого Арбузинським районним судом Миколаївської області 26 листопада 2019 року на підставі судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 22 липня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народження повноліття.

Постановою державного виконавця Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 16 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження (а.с.52,53).

Згідно відповідей № та № від 10 листопада 2020 року Пенсійного фонду України вбачається, що боржник не працює та пенсію не отримує (а.с.54).

Відповідно до відповіді Державної фіскальної служби України від 10 листопада 2020 року боржник на обліку в органах ДФС не перебуває (а.с.55 зворот).

Згідно інформації Міністерства Внутрішніх Справ України від 10 листопада 2020 року в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби (а.с.56).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК України).

Згідно відомостей, зазначених у виконавчому документі, місце проживання боржника ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: будинок АДРЕСА_1 (а.с.53).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відсутні відомості щодо права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно (а.с.57).

Відповідно до акту державного виконавця від 17 грудня 2020 року державним виконавцем встановлено, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: будинок АДРЕСА_1 (а.с.58).

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у оголошенні розшуку боржника, суд першої інстанції виходив із того, що державним виконавцем не вчинено достатніх і вичерпних заходів для встановлення місця перебування/проживання боржника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини, виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

За правилами ч.1 ст.438 ЦПК України розшук боржника або дитини, привід боржника оголошується за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.

Підставою для звернення виконавця до суду з поданням про розшук боржника, є відсутність відомостей про місце перебування та проживання боржника-фізичної особи. Виконавцем здійснюється перевірка місця проживання боржника, місця реєстрації - якщо вони відрізняються. Про встановлення факту відсутності боржника за місцем реєстрації (проживання) складається акт. Додатково здійснюється перевірка майнового стану, надсилаються запити про встановлення факту працевлаштування та отримання доходів.

Перед зверненням до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника-фізичної особи або дитини, державний виконавець вживає заходів, спрямованих на встановлення фактичного місця знаходження боржника - фізичної особи або дитини, а саме: отримання відповіді на запит від відповідних територіальних органів МВС України щодо місця реєстрації особи; отримання інформації від учасників виконавчого провадження та інших осіб, у тому числі усно (в такому випадку отримана інформація відображається в акті державного виконавця), про можливі місця перебування боржника; перевірки наявності боржника за можливими місцями його перебування, встановленими під час проведення виконавчих дій; отримання інформації щодо місця роботи боржника; отримання інформації про боржника з інших джерел.

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що звернення державного виконавця до суду із поданням про розшук боржника повинно бути підтверджене відповідними документами, що обґрунтовують наявність невиконаного виконавчого провадження з вини боржника та безрезультативність виконавчих дій по виявленню місця знаходження боржника.

Також відповідно до п.4 Правил реєстрації місця проживання затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання.

Також, у п.10 «Узагальнення про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах», викладеного у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 липня 2015 року зазначено, що суди обґрунтовано відмовляли в задоволенні подання про оголошення розшуку боржника, якщо: державний виконавець не надавав суду достатніх і достовірних доказів про відсутність відомостей щодо місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника - фізичної особи; через відсутність даних про ухилення боржника від сплати боргу; відсутність відомостей про привід боржника; відсутність доказів, які підтверджували б вичерпність заходів, вжитих державним виконавцем щодо встановлення місця знаходження боржника; відсутність відомостей щодо відкриття виконавчого провадження; відсутність відомостей про те, що боржнику відомо про відкриття виконавчого провадження та що він викликався до відділу державної виконавчої служби; на виклик до суду боржник надав заперечення на подання державного виконавця та надав докази, що місце свого проживання не змінював, ніяких повідомлень про наявність виконавчого провадження не отримував.

За правилами ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі.

Разом з тим, самі по собі копії викликів державного виконавця та постанов виконавчого провадження не є доказами їх належного направлення боржнику.

З матеріалів даної справи слідує, що судом першої інстанції при досліджені матеріалів, долучених до подання в обґрунтування необхідності оголошення розшуку боржника, не було встановлено факту надіслання боржнику постанов та викликів державного виконавця (протилежного суду не надано), та не встановлено вжиття державним виконавцем всіх можливих заходів щодо виконання рішення суду та з`ясування місця знаходження боржника.

Отже, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що, позаяк у матеріалах подання та матеріалах виконавчого провадження, що були надіслані до апеляційного суду, відсутні будь-які належні, достатні і допустимі докази того, що державним виконавцем були вжиті всі необхідні та визначені законом заходи для встановлення місця знаходження боржника (звернення до відповідних територіальних органів МВС України, ДМС України з запитами для отримання відомостей про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування боржника ОСОБА_2 і таке інше), а тому і відсутні достатні правові підстави для задоволення подання державного виконавця про оголошення в розшук боржника ОСОБА_2 , що вірно констатував і суд першої інстанції.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення особою, яка подала апеляційну скаргу, норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 20 квітня 2021