Номер провадження: 22-ц/813/2743/21
Номер справи місцевого суду: 521/575/20
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Дерезюк В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

14.01.2020 до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , за яким просила суд стягнути на свою користь з відповідача суму боргу у розмірі 81000,0 (вісімдесят одна тисяча) грн., переданих їй в якості авансу та судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.02.2018 р. AН «Лето» в особі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 «Продавець» нерухомого майна, та ОСОБА_3 «Покупець» нерухомого майна, уклали договір № 29/1 про намір у майбутньому укласти договір відчуження нерухомого майна.

На виконання умов договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 81000,0 грн. у момент підписання вищезазначеного договору.

28 лютого 2018 року між позивачем та АН «Літо» була укладена угода про розірвання договору № 29/1. Відповідно до п. 2. вищезазначеної угоди авансова сума у розмірі 81000,0 грн, отримана власником майна відповідно до Договору, залишилась у власника.

Позивач вважає, що попередній договір був укладений з порушенням норм ЦК України, що має привести до недійсності правочину та стягнення авансової суми.

Крім того ОСОБА_1 зазначає, що є дружиною ОСОБА_3 , а для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

При укладенні договору № 29/1 від 28.02.2018 року ОСОБА_3 ОСОБА_1 такої згоди не давала.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

17 квітня 2020 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 було подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2020 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Рух апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2020 р. під головуванням судді цивільної палати Князюка О.В. відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.08.2021 року колегією суддів у складі головуючого Князюка О.В, суддів Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт вважає, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2020 р. є таким, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 посилається на те, що основна мета попереднього договору зв`язати сторони обов`язком укласти у майбутньому певний договір.

Отже, попередній договір повинен містити в обов`язковому порядку істотні умови основного договору та укладатись в тій формі, в якій повинен укладатись основний договір

Апелянт зазначає, що за договором №29/1 отримані кошти, що свідчить про реальність цього договору, як попереднього на відзнаку від договору про намір.

Таким чином, вищезазначений попередній договір був укладений з порушенням вимог ЦК України, що приводить до недійсності такого правочину.

Скаржник звертає увагу на те, що судом першої інстанції безпідставно визначено, що договір №29/1 є договором про наміри, тому що такий договір діючим цивільним законодавством не передбачений.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 зазначає, що відповідно до вимог ч.1, ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а в ч.2 ст 60 СК передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з викладеного вище апелянт вважає, що грошові кошти у сумі 81 000 грн спільна власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як подружжя, тому визнання у судовому порядку за відсутністю спору не має потреби.

Відповідачем відзиву до суду надано не було.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судам апеляційної інстанції; і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.02.2018 р. AН «Лето» в особі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 «Продавець» нерухомого майна, та ОСОБА_3 «Покупець» нерухомого майна, уклали договір № 29/1 про намір у майбутньому укласти договір відчуження нерухомого майна.

Згідно п.1.1 договору № 29/1 «Власник» і «Покупець» зобов`язуються в майбутньому укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно з яким власник передає покупцеві у власність будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , далі іменований «Об`єкт», який належить йому на праві власності, а «Покупець» в свою чергу оплатить «Власнику» ціну об`єкта на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 4.4 договору № 29/1 «Покупець» гарантує придбання «Об`єкту» у власність в порядку, встановленому договором, і для забезпечення виконання договору передає, а «Власник» приймає в рахунок належних з «Покупцем» за договором відчуження об`єкта платежів, передоплату (Аванс) у розмірі 81000,0 (вісімдесят одна тисяча) гривень, що еквівалентно 3000 (три тисячі) доларів США за курсом продажу НБУ в день укладення та нотаріального посвідчення договору відчуження об`єкта.

На виконання умов договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 81000,0 грн. у момент підписання вищезазначеного договору.

28 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та АН «Літо» була укладена угода про розірвання договору № 29/1. Відповідно до п. 2. вищезазначеної Угоди авансова сума у розмірі 81000,0 грн., отримана власником майна відповідно до Договору, залишилась у власника.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П.п.1, 3 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Так, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що жодних вимог щодо визнання коштів в сумі 81000,0 грн. спільним майном подружжя не заявлено, доказів, того, що ці кошти є спільним майном подружжя не надано. Якщо виходити із рівності часток в спільному майні подружжя, то позивач мала б претендувати на половину суми, переданої договором про наміри укласти правочин, тобто на 40500,0 грн., при цьому позивач вимагає повернення всієї суми.

Крім того, відповідно до п. 4.1. № 29/1 про намір у майбутньому укласти договір відчуження нерухомого майна від 28.02.2018 р. сторони були ознайомлені з тим, що при укладенні одним з подружжя договорів, які вимагають нотаріального посвідчення, згода іншого з подружжя має бути також нотаріально посвідчена. Тобто згода позивача мала б бути при укладенні саме договору про відчуження майна, а не договору про наміри, оскільки цей договір не є попереднім.

Колегія суддів часткового погоджується з висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 28.02.2018 р. AН «Лето» в особі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 «Продавець» нерухомого майна, та ОСОБА_3 «Покупець» нерухомого майна, уклали договір № 29/1 про намір у майбутньому укласти договір відчуження нерухомого майна.(арк. справи 5)

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 згідно Свідоцтву про шлюб зареєстровано 20.07.2019 р.(арк. справи 7).

З вищевказаного вбачається, що спірний договір було укладено до вступу ОСОБА_3 в шлюб.

Таким чином, суд приходить до висновку, що порушені права у позивача відсутні, а зазначена в договорі №29/1 авансова сума в розмірі 81 000 грн (вісімдесят одна тисяча) є власними коштами ОСОБА_3 , а не спільною сумісною власністю подружжя.

Також з огляду на наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до частин першої, другої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного-законодавства.

Частиною четвертою статті 635 ЦК України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2019 року у справі №520/10384/16-ц.

Встановивши, що договір не містить жодного пункту чи вказівки про бажання сторін надати йому сили попереднього договору, а також те, що цей договір не містить дефекту форми та не потребує нотаріального посвідчення, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування статей 215, 216, 220 ЦК України.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведені обставини апеляційний суд приходить до переконання, що ухвалене з порушенням норм процесуального права заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2020 р. підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.1, 3 ч. 1ст. 376 ЦПК України.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2020 року змінити в частині обґрунтування відмови у позові.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст 389 ЦПК України.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе