Дата документу 05.08.2021
Справа № 334/3891/21
Провадження № 2/334/2939/21
5 серпня 2021 місто Запоріжжя
Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючогосудді Коломаренко К.А.
при секретарі Фарзаєвій К.А.
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності -
Адвокат Бобровник К.В., в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 04.12.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. за номером 8336. Право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем, отже позивач правомірно та на законних підставах набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та на теперішній час є єдиним власником вказаного об`єкту нерухомості в цілому, проте позбавлена можливості вільно користуватися придбаним об`єктом нерухомості через те, що відповідач, яка не є членом сім`ї позивача, зареєстрована за вказаною адресою, та не бажає добровільно знятися з реєстрації, а позивач змушена сплачувані додаткові комунальні послуги за ще одну особу, крім того відповідач фактично не мешкає за вищезазначеною адресою.
За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним їй житлом порушеним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 07.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Відповідач відзив на позов не подав.
Ухвалою суду від 21.07.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі позивача,п озов підтримав, просив його задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема повернутими на адресу суду листами з відміткою про невручення листа «за відсутністю адресата за вказаною адресою», шляхом розміщення на офіційному веб сайті Ленінського районного суду оголошення про виклик в судове засідання (а.с. 16, 20, 27), а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2020, зареєстрованого в реєстрі за №8336, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5-7).
За твердженням позивача з ОСОБА_2 позивач не знайома, вона не є її родичем чи членом сім`ї, договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладали. Обставин протилежного судом в ході розгляду справи не встановлено.
Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідач не входить до складу сім`ї позивача.Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання досить тривалий час (понад рік) без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою.
При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).
Отже, в данійситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.
Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).
Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391,тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».
Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач тривалий час у спірному будинку не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».
На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним а баланс прав дотриманим.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 908,00 грн судового збору, а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача в розмірі 908,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності- задовольнити.
Усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 908 грн. - витрат по сплаті судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя: Коломаренко К. А.