П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року

м. Рівне

Справа № 568/223/20

Провадження № 22-ц/4815/1375/21

Головуючий у Радивилівському районному суді

Рівненської області: суддя Сільман А.О.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

12 травня 2021 року в м. Радивилів

Радивилівського району Рівненської області

Фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 травня 2021 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 26 травня 2008 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 16 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак у зв`язку із тим, що позичальник порушував взяті на себе зобов`язання за цим кредитним договором, то утворилась заборгованість, яка станом на 21 грудня 2019 року складалась з: 693,08 грн. - тіло кредиту, 10998,29 грн. - проценти, 94,17 грн. - комісія, 1285 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - фіксована частина, 653,53 грн. - процентна складова.

З наведених підстав банк просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 26 травня 2008 року в розмірі 13 974,07 грн.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 травня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" 693,08 грн. тіла кредиту, 10 998,29 грн. процентів, 94,17 грн. комісії, 1285 грн. пені, 250 грн. штрафу (фіксована частина), 653,53 грн. штраф (процентна складова)., 2 270 грн. судового збору.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що банком пропущено позовну давність, адже кредитну картку було одержано у 2008 році і користувався нею позичальник лише до 2014 року, після чого строк її дії закінчився. Відтак й право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Хоча кредитною карткою відповідач після зазначеного терміну не користувався, однак кредитодавець самостійно списував кошти з іншої картки в рахунок сплати заборгованості. Вказувалося про необхідність застосування при вирішенні спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Стверджував, що з підписаної заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не видно, що позичальник ознайомився з умовами надання кредитної картки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та "Універсальна, 55 днів пільгового періоду". Витяги з умовами використання цих карток також не підписувалися відповідачем, а тому ці документи не є належним доказом встановлення та погодження сторонами умов укладеного між ними кредитного договору.

З викладених міркувань просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову банку відмовити.

У поданому відзиві представник АТ КБ "Приватбанк" адвокат Кузін Є.В. просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити. На думку представника банку, до даних правовідносин не можуть бути застосовані висновки Великої Палати Верховного Суду, що зафіксовані у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Вважав, що наданими банком документами підтверджується факт обмовлення між сторонами усіх істотних умов кредитного договору, на підставі яких було здійснено нарахування боргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи з`ясовано, що 26 травня 2020 року відповідач підписав заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ "Приватбанк"де, зокрема, зазначено, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення, банк посилався на те, що в порушення умов кредитного договору та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконував, тому станом на 21 грудня 2019 року мав заборгованість в розмірі 13 974,07 гривень, яка складалася з: 693,08 грн. - тіло кредиту, 10998,29 грн. - проценти, 94,17 грн. - комісія, 1285 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - фіксована частина, 653,53 грн. - процентна складова.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію заяви про приєднання, розрахунок заборгованості, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, довідку про зміну умов кредитування, а також довідку про умови кредитування з використанням картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Тобто у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розумів, ознайомився та погодився з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів, пені, комісії та штрафів за користування кредитними коштами саме у нарахованих банком порядку і розмірі.

Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, адже Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної заяви документи, які свідчили би про обставини, найбільш сприятливі для її задоволення.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Інше не відповідало б принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливило покладання на слабшу сторону невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Наведене відповідає висновкам постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, які в цій частині викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні при норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім іншого, у підписаній позичальником заяві зазначалась базова відсоткова ставка за кредитом в розмірі 1,9% на місяць на залишок заборгованості.

Також матеріали справи містять підписану відповідачем довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду, якою визначено: базову процентну ставку в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості з розрахунку 360 днів в році) - 3 %; розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості: ПЕНЯ =пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка по договору) 30, - нараховується за кожен день прострочення кредиту, а пеня (2) = 1 % від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць, - нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при утворенні простроченої заборгованості на суму від 50 грн. і більше; штраф за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів - 250 грн. + 5 % від суми заборгованості.

Проте визначений позивачем розмір заборгованості суперечить таким умовам кредитування.

На наведені обставини суд попередньої інстанції уваги не звернув.

Як убачається, банк неправомірно здійснював автоматичне погашення простроченої заборгованості, адже згоди на списання цих грошових коштів позичальник не надавав, Умови та правила надання банківських послуг ним не підписані і довідкою про умови кредитування такої кредитної операції не передбачено.

Хоча відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).

Безпідставно нараховуючи відсотки за користування кредитом, погашаючи їх та тіло кредиту за рахунок непогодженого сторонами овердрафту, нараховуючи за це перевищення кредиту (овердрафт) і його прострочення відсотки, а згодом відносячи цю заборгованість до простроченого кредиту та накладаючи за її несплату штрафи і повторно начисляючи відсотки, банк незаконно та штучно збільшував суму заборгованості.

Так, належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості за кредитним договором як доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема, зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Однак, виходячи із того, що позичальник періодично здійснював погашення за наданим кредитом, у т.ч. й за неправомірних нарахувань, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсний розмір заборгованості.

Хибність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас ОСОБА_1 неправомірно нараховану заборгованість погашав, що також простежується з виписки по рахунку.

За загальними положеннями доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Наявність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Окрім того, апеляційний суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір заборгованості й через те, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у виді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Отже, нарахована банком заборгованість за процентами у розмірі 10998,29 грн., комісією - 94,17 грн., пенею - 1285 грн., а також штрафами відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - фіксована частина, 653,53 грн. - процентна складова до стягнення з боржника не підлягає.

При цьому з тієї підстави, що матеріали справи не містять інформації про строк кредитування, то не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Між тим, будь-якої інформації про видані боржнику кредитні картки із зазначенням терміну їхньої дії матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту без змін, колегія суддів бере до уваги, що в спірних правовідносинах діє презумпція винуватості боржника, а її спростовано не було, відтак і факт порушення суб`єктивних цивільних прав кредитора є очевидним.

Тому до стягнення на користь банку з відповідача підлягає лише заборгованість за тілом кредиту в сумі 693,08 грн., які отримані ним та в добровільному порядку не повернуті.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що потягло за собою порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно із ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, враховуючи, що позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково, то понесений ним судовий збір за подання позовної заяви в сумі 104,25 гривень, виходячи з принципу пропорційності задоволених позовних вимог, необхідно стягнути на його користь з відповідача (693,08 х 2 102 ? 13 974,07).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 травня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 10 998,29 гривень процентів, 94,17 гривень комісії, 1285 гривень пені, 250 гривень штрафу (фіксована частина), 653,53 гривень штраф (процентна складова).

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за процентами, комісією, пенею та штрафами відмовити.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 травня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" заборгованості за тілом кредиту у розмірі 693 (шістсот дев`яносто три) гривні 08 копійок залишити без змін.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 травня 2021 року в частині стягнення судового збору скасувати та здійснити перерозподіл судових витрат у справі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 104 (сто чотири) гривні 25 копійок судового збору за подання позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (49094, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; )

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків