Єдиний номер справи 469/179/20
Провадження 22-ц812/818/21 Головуючий по 1 інстанції Гапоненко Н.О.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2021р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання Пасечнюк І.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 22 лютого 2021р.

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

встановила:

У березні 2020р. АТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення 37917,96 грн. заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що 08 листопада 2016р. уклав з відповідачем кредитний договір, за умовами якого надав останньому 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 19 січня 2020р. утворилася заборгованість за кредитом у сумі 37917,96 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 24315,45 грн., заборгованості за процентами, нарахованими на підставі ст.625 ЦК 2795,15 грн., пеня 8525,55 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 1781,81 грн.

Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з відповідача 37917,96 грн. заборгованості за кредитом.

Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 22 лютого 2021р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.ст.626,628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст.10561 ЦК розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 08 листопада 2016р. між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого надав останньому 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Для обслуговування договору позивач видавав у серпні 2016р. відповідачу кредитну картку зі строком дії травень 2020р.

Розмір процентів та неустойки (штраф, пеня) за порушення умов кредитного договору у Анкеті-заяві, тобто єдиному документі підписаному відповідачем, сторонами узгоджено не було.

Між тим за правилами ст.547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання повинен вчинятись у письмовій формі.

Правовим наслідком недотримання вимог закону щодо форми правочину є його нікчемність.

Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування неустойки відповідач не підписував, а тому ці документи не можуть вважатись частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог, так як позивачем не доведено належними доказами наявності домовленості щодо сплати неустойки.

Також можна погодитись з висновком суду про відсутність підстав для стягнення процентів.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку банку період нарахування відповідачу процентів охоплює період з 01 грудня 2019р. по 19 січня 2020р., при цьому використовувалась ставка у розмірі 84%.

З аналізу змісту укладеного між сторонами кредитного договору слідує, що він не містить умов стосовно строків повернення позичальником щомісячних платежів. А строк кредитування, за цим правочином на час пред`явлення позову не закінчився, кредитна картка діяла до травня 2020р.

Крім того, з наданої виписки по спірному кредитному договору вбачається, що банком кошти, які вносились позичальником на погашення кредиту зараховувались на погашення комісії за обслуговування, пені, відсотків за використання кредитного ліміту, що не передбачено умовами цього договору і відповідно впливає на визначення основної заборгованості.

Загалом позичальник отримав від банку 27924,8 грн. кредитних коштів, а повернув позикодавцю 30078,89 грн.

В рішенні суду першої інстанції хоча і зазначені інші суми, але це не впливає на головний висновок суду.

За таких обставин, а саме недоведеності факту порушення грошового зобов`язання, відсутні підстави як для стягнення основної заборгованості (тіло кредиту), так і процентів на підставі ст.625 ЦК.

З огляду на вищенаведені мотиви посилання в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального права є безпідставними.

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 22 лютого 2021р. без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 19 квітня 2021р.

Головуючий: Судді: