Номер провадження: 22-ц/813/2893/21
Номер справи місцевого суду: 1527/2-451/11
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О. М.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У березні 2010 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк», банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 12,4% річних з терміном повернення 26 грудня 2027 року. З метою забезпечення умов кредитного договору у той же день між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки. Позивач зазначив, що позичальник неналежним чином виконувала свої зобов`язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 98 611,05 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 787 409,28 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № 0 у розмірі 787 409,28 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року у розмірі 787 409,28 грн, з яких: заборгованість за кредитом 635 598,97 грн, заборгованість за процентами 131 760,09 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 2 097,88 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки позичальник неналежним чином виконувала свої обов`язки за кредитним договором. Зобов`язання повинні виконуватися у передбачений законом та договором строк. За порушення зобов`язань відповідачі солідарно несуть цивільно-правову відповідальність.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. За доводами апеляційної скарги судом порушено норми процесуального права, оскільки справу вирішено без повідомлення його про час та місце розгляду справи, договір поруки слід вважати припиненим через пропуск строку звернення до суду, судом допущене неповне з`ясування обставин справи, оскільки реалізовано предмет іпотеки, що не враховано судом.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що відповідачами не спростовано факт невиконання зобов`язання та розмір заборгованості. Банк звернувся з позовом до поручителя у межах шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя, який відліковується з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк не пред`явив вимогу до поручителя у строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України. Суди не перевірили, яка фактична сума заборгованості існувала на момент прийняття рішення, не встановили чи було звернуто стягнення на іпотечне майно. Заявник не був повідомлений про час та дату судового засідання під час розгляду справи у суді першої інстанції, внаслідок чого він був позбавлений можливості подати докази, які мають значення для правильного вирішення спору.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалючи рішення Верховний суд зазначив, що висновки апеляційного суду про наявність підстав для стягнення заборгованості з поручителя за кредитним договором є передчасними, оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредитної заборгованості за встановленим графіком щомісячних платежів.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не встановив, з якої дати відбулося прострочення погашення заборгованості за кредитним договором, та залежно від цих обставин, не з`ясував, з якого часу повинен обраховуватись строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення сум (щомісячних платежів до моменту пред`явлення вимоги про дострокове виконання зобов`язання) та чи є чинною порука щодо всіх прострочених платежів, оскільки у разі пред`явлення вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов`язання (чи частини зобов`язання) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Крім того, встановивши, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів та надіслав позичальнику і поручителю вимогу про повернення кредитних коштів, апеляційний суд не звернув увагу на те, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.06.2019 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями №4536 від 28.10.2019 року та у відповідності до пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Розпорядженням № 5204 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Вадовської Л. М. та Погорєлової С. О.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.11.2019 року зазначена справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 05.12.2019 року на 10 год. 00 хв.

На підставі розпорядження №№ 6318 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.12.2019 року у відповідності до п. 3.8. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.

Розгляд справи було неодноразово відкладено за заявою сторін.

12 серпня 2021 року в судове засідання з`явилися відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 , апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити в повному обсязі.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Під час розгляду справи суди встановили, що 26 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений договір № 0 про надання споживчого кредиту на загальну суму у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 12,4% річних з терміном повернення 26 грудня 2027 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки.

ОСОБА_2 неналежним чином виконувала зобов`язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 98 611,05 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 787 409,28 грн, з яких: заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом 635 598,97 грн, що еквівалентно 79 599,12 доларів США; заборгованість по строковим та простроченим процентам 131 760,09 грн, що еквівалентно 16 500,95 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 2 097,88 грн, що еквівалентно 262,73 доларів США.

Суди встановили, що 03 вересня 2009 року кредитор надіслав на адресу боржника і поручителя вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, в якій вимагав безпосередньо від ОСОБА_1 повернення кредиту, нарахованих процентів протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати отримання поручителем вимоги. Факт отримання вищевказаної вимоги ОСОБА_1 не заперечувався (т. 1 а. с. 46, 48).

31 березня 2010 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, рішення суду першої інстанції вимогам, викладеним у ст. 263 ЦПК України у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Судом встановлено, що 26 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав відповідачці кошти в розмірі 80000 доларів США строком до 26 грудня 2027 року зі сплатою 12,4 % річних та погашення боргу ануїтетними платежами.

Як вбачається з матеріалів справи Банк зобов`язання виконав, надавши позичальнику кошти, а відповідач ОСОБА_2 зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 03.03.2010 року утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 98611,05 дол. США, що еквівалентно 787409,28 грн. станом на зазначену дату, з яких заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом 635598,97 грн., що еквівалентно 79599,12 дол.США, заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом 131760,09 грн., що еквівалентно 16500,95 дол.США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 2097,88 грн., що еквівалентно 262,73 дол.США.

На забезпечення виконання зобов`язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 26 грудня 2007 року було укладено договір поруки №170048(т.1 а.с.43-44).

Згідно п.1.3 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату відсотків, комісії, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій передбачені основним договором.

Згідно п.1.4. договору поруки, відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

08 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (т.1 а.с.242-249), відповідно до якого позивач набув усі права за укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кредитним договором та договором поруки, що відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.512 ЦК України.

Згідно п.2.1 кредитного договору на забезпечення виконання грошових зобов`язань позичальник передає в заставу, а банк приймає нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Доказів сплати зазначених сум відповідачем та його поручителями, в порушення вимог ст. 83 ЦПК України, суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, в зв`язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникнення заборгованості по кредиту, кредитор скористався передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України та договором правом на дострокове повернення суми кредиту, надіславши 03.09.2009 року вимогу від 28.08.2009 року поручителю ОСОБА_1 (а.с.46,48 т.1) та боржнику ОСОБА_2 , в якій зазначив про необхідність її виконання протягом 31 дня з дати отримання листа, і настанням строку на 32 день з цієї дати, таким чином, встановивши строк виконання зобов`язання. Факт отримання вимоги ОСОБА_1 не заперечувався, і підтверджений, окрім іншого, і листом відповіддю на його адресу (а.с.47,т.1).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року справа № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року справа № 202/4494/16.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Вимога статті 526 ЦК України щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Крім того, слід зауважити, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК. Тому, має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц, а також висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, Верховного Суду у постанові, від 03 липня 2019 року с праві №1519/2-3165/11).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (відповідно до висновку Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 1519/2-3165/11)

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Відповідно графіку повернення кредиту вбачається, що боржник прийняв на себе зобов`язання повернути кредит щомісячними платежами, оплачувати ануїтетними платежами в сумі яка загалом складається з суми повернення тіла кредиту та суми процентів за користування кредитом.

Кредитним договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами, тому слід здійснити обчислення шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя, окремо до кожного періодичного платежу погашення боргу за кредитним договором.

З вимогою про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами, Банк звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту до ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції уваги не звернув і не перевірив, чи припинилась порука повністю у зв`язку зі спливом шестимісячного строку окремо до кожного періодичного платежу погашення боргу за кредитним договором та дійшов передчасного висновку про стягнення заборгованості з поручителя в тому ж об`ємі, що і з боржника в тому числі і за період, що перевищує 6 місяців, які передували звернення кредитора до суду з позовом до поручителя.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що порука припинилася в частині щомісячних платежів по тілу кредиту і по сплаті процентів за користуванням кредитом, які повинні були здійснюватися до 26.10.2009 року.

Отже щодо вказаних сум простроченої заборгованості що утворилися внаслідок не здійснення боржником періодичних платежів до 26.10.2009 року, порука ОСОБА_1 припинилася.

Разом з тим, щодо решти заборгованості по тілу кредиту, процентах, виходячи з дати пред`явлення вимоги (позову до суду), порука ОСОБА_1 не є припиненою і тому в цих межах вона, як поручитель, несе солідарну відповідальність разом з боржником.

Таким чином, строк дії кредитного договору не визначено, а відтак не визначено і строк дії поруки.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що хоча позивач у позовній заяві і просив стягнути з відповідача на свою користь борг у заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № 0 у розмірі 787 409,28 грн., що еквівалентно по курсу НБУ на день подання позову 98 611,05 дол США.

Проте апеляційний суд звертає увагу на те, що позов подано у 2010 році, а апеляційним судом ухвалюється рішення 12.08.2021 року, тому станом на час ухвалення цього рішення не може бути сума боргу 98 611,05 доларів США еквівалентною 787 409,28 грн, враховуючи значний проміжок часу між зверненням позивача до суду з позовом та ухваленням апеляційним судом рішення, динаміку зростання курсу іноземних валют по відношенню до національної валюти України.

Національного банку України на 12 серпня 2021 року (день ухвалення апеляційним судом рішення) 1 долар США дорівнював 26.8042 грн.

З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким відповідно, позовна заяву публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» підлягає частковому задоволенню.

З ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає стагненню на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2007 року в сумі 82099,0367 дол США що евівалетно 2 200 599,08 грн, з яких: заборгованість за кредитом заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом 77 839,5, дол США що еквівалентно - 2086425,53грн, заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом 41195,65 до США, що еквівалентно 112 461,042 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 213,12 грн.

А також, відповідно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» підлягає стагненню заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2007 року як з боржника в сумі 14 113, 37 дол. США, що евівалентно 378 297,557 грн з яких: заборгованість за кредитом заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом 1759,62 дол США, що еквіваленто 47 169,80 грн, заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом 12 305, 3 дол. США, що еквівалентно 329 833,722 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 1884,76 грн.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року скасувати

Ухвалити нове рішення яким, позовну заяву публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» (, адреса: 01031, м. Кив, вул. Щорса 36-Б) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2007 року в сумі 2 200 599,08 грн, з яких: заборгованість за кредитом заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом 2086425,53грн, заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом 112 461,042 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 213,12 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» (, код банку 300001, адреса: 01031, м. Кив, вул. Щорса 36-Б) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.12.2007 року в сумі 378 297,557 грн з яких: заборгованість за кредитом заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом 47 169,7951 грн, заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом 329 833,722 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 1884,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір на користь ПАТ «Дельта Банк» в сумі 2 240 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.08.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе