КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 362/227/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11118/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточнивши який просив визнати житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, належний йому на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії КС 19 від 24 січня 2019 року, та рішення Плесецької сільської ради № 13 від 11 квітня 2019 року, зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 травня 2019 року, індексний № 47071600, його особистою приватною власністю, та стягнути судові витрати з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 30 липня 2016 року по 01 листопада 2020 року. Зазначав, що на нього оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Незважаючи на те, що будинок є його особистою приватною власністю, відповідач оспорює і не визнає його право власності. Вказував, що будівництво спірного будинку почалося після отримання його матір`ю ОСОБА_3 дозволу на будівництво на її земельній ділянці на підставі рішення Плесецької сільської ради № 185 від 01 вересня 2006 року. Будинок будувався за кошти його батьків, проте, зареєстровано право власності на спірний будинок було під час перебування у шлюбі з відповідачем. Посилаючись на ту обставину, що вказане майно було створено до укладення шлюбу між ним і відповідачем, вказав на відсутність майнових прав відповідача на зазначене нерухоме майно, яке є його особистою приватною власністю (а.с. 1-3, 54-56).

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 75-77).

Не погодившись з рішенням суду, 29 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити (а.с. 81-83).

На обґрунтування скарги зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду про недоведеність позовних вимог зроблені без всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи. Вказував, що поза увагою суду залишилися доводи позивача про те, що його мати ОСОБА_3 укладаючи з позивачем договір дарування земельної ділянки від 04 листопада 2017 року, на якому уже був побудований будинок, була власником будівельних матеріалів та здійснила дії з передачі цих матеріалів позивачу. Відповідач, у свою чергу, не доклала на будівництво спірного будинку ні грошових коштів, ні матеріальних цінностей, ні трудових зусиль. Таким чином, спірний будинок було побудовано до укладення шлюбу з відповідачем, тому він є особистою приватною власністю позивача, що узгоджується з п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Заверуха Р.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Відповідачка ОСОБА_2 була сповіщена на зазначену нею адресу та телефонограмою із забезпеченням фіксації такого повідомлення. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Заверухи Р.В., й факт такого повідомлення представник позивача підтвердив в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 97-105).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано у Васильківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 229, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 30 липня 2016 року (а.с. 72).

За відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 травня 2019 року вбачається, що 23 травня 2019 року на підставі рішення Плесецької сільської ради Васильківського району № 13 від 11 квітня 2019 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; підставою виникнення права власності також є декларація Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області про готовність об`єкта до експлуатації від 24 січня 2019 року (а.с. 45).

З доданої до позову копії ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2019 року у цивільній справі № 362/5855/19 вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, проте, позовну заяву було залишено без розгляду (а.с. 4-5).

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30 липня 2016 року у Васильківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 229 (а.с. 49).

Частиною 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом статті 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкту незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначене не свідчить про те, що не будучи житловим будинком у юридичному аспекті, об`єкт незавершеного будівництва не може бути поділений за позовом одного із подружжя. Аналіз положень статей 181, 331 ЦК України дають підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, а тому суд має право здійснити поділ такого об`єкта, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво. Визначальною (істотною) обставиною при вирішенні зазначених спорів є установлення ступеня готовності об`єкту незавершеного будівництва, обов`язок якого покладається на суд через призму вимог процесуального законодавства - повного та всебічного з`ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів перевірила доводи позивача щодо визнання спірного будинку особистою приватною власністю, дослідила надані докази на підтвердження вказаної обставини та дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Плесецької сільської ради Васильківського району № 185 від 01 вересня 2006 року матері позивача ОСОБА_3 було дозволено будівництво житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці площею 0,25 га, яка знаходиться у її користуванні і розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 12).

27 листопада 2006 року матері позивача ОСОБА_3 було надано дозвіл Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю васильківської РДА на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 12).

04 листопада 2017 року між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки, за яким ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2440 га у АДРЕСА_1 (а.с. 38).

За змістом пункту 3 вищевказаного Договору дарування земельної ділянки від 04 листопада 2017 року дарувальник ( ОСОБА_3 ) та обдарований (позивач ОСОБА_1 ) підтвердили, на час укладення цього Договору дарування, відсутність будь-яких будівель та споруд на земельній ділянці, яка дарується за цим Договором (а.с. 38).

Встановлено, що 24 січня 2019 року було видано декларацію Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області про готовність об`єкта до експлуатації, а 23 травня 2019 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 45).

На час введення спірного житлового будинку в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як вказував позивач, житловий будинок АДРЕСА_1 будувався за кошти та силами його батьків, на підтвердження чого надав до суду наступні документи: будівельний паспорт на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , який містить план забудови земельної ділянки; робочий проект на електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1 із технічними умовами № 7030 і договором № 7030 про приєднання до електричних мереж від 10 січня 2008 року; договір № 141400201 про користування електричною енергією від 17 січня 2008 року; робочий проект газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 із технічними умовами і договором-доручення від 29 вересня 2008 року; технічний паспорт житлового будинку АДРЕСА_1 із експлікацією від 28 серпня 2008 року; довідка Плесецької сільської ради № 3045 від 23 вересня 2008 року про погодження підключення домоволодіння АДРЕСА_1 до мережі газопроводу села із відповідними додатками підключення газу; квитанції про сплату за газопостачання і електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 , з яких вбачається, що ОСОБА_3 у вказаних документах записано як власника вказаного домоволодіння (а.с. 8-37). Проте, такі докази не можуть бути визнані належними доказами понесення позивачем витрат на будівництво житлового будинку за особисті кошти позивача.

Отже, позивачем не надано об`єктивних доказів, щожитловий будинок набутий ним у власність за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, чи побудований ним за кошти, які належали йому особисто.

Установивши, набуття позивачем права власності на житловий будинок під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відсутності належних та допустимих доказів будівництва будинку за особисті кошти позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для визнання особистою приватною власністю позивача житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до ст. 57 СК України, на яку позивач посилався як на підставу позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 серпня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Т.О. Невідома

В.М. Ратнікова