Дата документу 14.04.2021 Справа № 314/1888/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1888/19 Головуючий у 1 інстанції: Кіяшко В.О.
Провадження № 22-ц/807/566/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.,

суддів Гончар М.С.

Крилової О.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватним житловим будинком, виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення їх з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній час у вказаному будинку проживає її дочка ОСОБА_4 разом зі своїми дітьми та її чоловік ОСОБА_1 .

За час проживання між позивачем та ОСОБА_1 склались стійкі неприязні стосунки, які супроводжуються сварками, бійками, погрозами та приниженнями. З метою захисту від приниження, сварок та бійок, їй неодноразово доводилось викликати поліцію, внаслідок чого ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Також за наслідками перевірок, проведених інспектором Вільнянського відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області: 12.02.2016р. ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, 15.04.2016р. ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, 06.06.2016р. з ОСОБА_1 проведено бесіду щодо недопустимості насильства в сім`ї, 07.11.2016р. з ОСОБА_1 проведено профілактичну бесіду щодо недопущення насильства в сім`ї.

В позові ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_1 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, наніс її сину ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя на момент їх спричинення, за що ОСОБА_1 було засуджено вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 06.06.2012р. Внаслідок зазначених дій ОСОБА_1 проживання з ним на одній житловій площі та користування своєю власністю для позивача є неможливим, оскільки завдає їй душевних хвилювань.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2020 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 своїм житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_1 із займаного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 своїм житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_2 із займаного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких кожен з них посилається на незаконність такого рішення суду, оскільки вони залишаються без постійного місця проживання, яке у них є єдиним, а також разом з ними позбавляється цього права на житло і неповнолітня дитина, місце мешкання якої згідно із законом визначається разом з батьками. Тому просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянтів та їх представника, які підтримали апеляційні скарги, пояснення позивача та її представника, які заперечували проти їх задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарга підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом від 18.08.2016 року, посвідченим приват-ним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сиро-

тенко Г.О., яке зареєстровано в реєстрі за № 652 (а.с. 10).

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Вільнянської міської ради Запорізької області № 2408 від 12.10.2020р., яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , має склад сім`ї: донька позивача - ОСОБА_2 , 1984 року народження, онук позивача - ОСОБА_6 , 2002 року народження, онука позивача - ОСОБА_7 , 2006 року народження, та племінниця позивача - ОСОБА_8 , 1985 року народження, які зареєстровані за вищевказаною адресою.

В матеріалах справи наявний акт обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3 від 02.06.2020, відповідно до якого остання проживає за адресою: АДРЕСА_3 , разом з онуками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 182).

Суд вказував, що ОСОБА_1 (чоловік дочки позивача) проживає в спірному житлі без відповідних правових підстав, та у житловому будинку не зареєстрований.

Як показали в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , відповідачі перешкоджали ОСОБА_3 проживати в будинку, створили нестерпні умови для проживання, вказали на те, що ОСОБА_1 веде аморальний спосіб життя, не сплачує комунальні платежі, постійно вчиняє сварки.

Разом з тим, встановлено, що відповідач раніше, проживаючи разом з позивачем у вказаному будинку, вчиняв сварки із нею, що засвідчено зверненнями позивача до правоохоронних органів з цього приводу (а.с. 15-18).

До того ж, до матеріалів справи долучено вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 06.06.2012 стосовно ОСОБА_1 , відповідно до якого його було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, за умисне тяжке тілесне пошкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння потерпілому ОСОБА_5 , який є сином позивачки ОСОБА_3 (а.с. 19-20).

Встановивши вказані обставини, суд вказував, що, оскільки в ході судового розгляду підтверджено, що відповідачі систематичним порушенням правил співжиття зробили неможливим проживання з ними в одному будинку позивача ОСОБА_3 , руйнують та псують житлове приміщення, то суд приходить до висновку, що позов щодо виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення підлягає задоволенню. При цьому суд керувався приписами статей 116, 157 ЖК України та положення ст..ст. 319, 321, 391, 396 ЦК України.

Відповідачі у скаргах наголошують на тому, що в такий спосіб позбавлені єдиного житла, у якому проживали на законних підстава, а відтак у такий спосіб позбавлено житла і їх неповнолітню дочку, яка за законом має проживати разом із батьками. Вказують, що при їх виселенні не було дотримано положень пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З`ясовано, що відповідачі вселялись у цей будинок ще тоді, коли його власником була померла матір позивача ОСОБА_10 . Так, згідно із штампом у паспорті ОСОБА_7 зареєстрована у будинку з 2005р., ОСОБА_1 з 2008р. у зв`язку із укладенням шлюбу з останньою як член її сім`ї. Тобто відповідачі вселялись до будинку на законних підстав, що спростовує висновок суду з приводу незаконного вселення і проживання відповідача ОСОБА_1 .

Також з`ясовано, що ОСОБА_1 знімався з реєстрації у зв`язку з відбуванням покарання, призначеного вироком суду від 06.06.2011р., та після відбуття покарання повернувся у 2016р. до попереднього місяця реєстрації до дружини, але не поновив реєстрацію у цьому будинку.

Встановлено, що всі конфлікти відбувались саме між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . До дочки, за матеріалами справи, у ОСОБА_3 претензії виникали лише як до дружини ОСОБА_1 , яка слухається та підтримує чоловіка, проте про особисті конфлікти з нею позивач не зазначає.

Проаналізувавши зібрану судом доказову базу про перешкоджання відповідачів позивачу користуватись належним їй житловим будинком, колегія зазначає наступне.

З`ясовано, що на будинок АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_3 оформила право власності лише 18.08.2016р., та саме у цьому періоді розпочались її конфлікти з зятем ОСОБА_1 .

В позові ОСОБА_3 вказувала, що через ці конфлікти вона змушена була виїхати із належного їй будинку та орендувати інше житло.

В позові посилалась на підтверджуючі неприязні сосунки з відповідачем ОСОБА_1 висновки за результатами розгляду її звернень Вільнянським відділенням поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області: ЄО № 539, 578 від 12.02.2016р.; ЄО № 992 від 15.03.2017р., ЄО № 1914 від 15.04.2016р., ЄО № 3772 від 06.07.2016р. ( а.с. 15-18) та вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 06.06.2012р. про засудження ОСОБА_1 за ч. 1 статті 121 КК України за спричинення тяжкого тілесного ушкодження сину позивача - ОСОБА_5 ( а.с. 19, 20).

Та суду було достатньо вказаних доказів разом із поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , які без конкретики, а в узагальнюючій формі надали пояснення про

створення ОСОБА_1 нестерпних умов для ОСОБА_3 у проживанні в будинку.

Між тим, встановлено, що ОСОБА_3 не мешкає у будинку з 2016р., але визнає, що має ключі від будинку та в будь-який момент може повернутись до будинку та проживати в ньому, але не бажає, наполягаючи на перешкодах з боку ОСОБА_1 та несприятливих відносинах з ним.

В ході апеляційного розгляду з`ясовано, що житловий будинок АДРЕСА_1 складається із трьох житлових кімнат, а також на території домоволодіння, яка становить 790 кв. м, мається дуже багато господарських будівель і споруд ( а.с. 10). Проте між власником ОСОБА_3 та іншими мешканцями, зокрема, відповідачами у справі не встановлено порядок користування будинком, що могло б впорядкувати відносини між ними, та такі дії покладаються саме на власника будинку, який може закріпити за іншими мешканцям певні житлові кімнати.

Суд вирішив справу на підставі ст. 157 ЖК, згідно з якою члена сім`ї власника може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. А також на підставі цивільного кодексу - статтей 321, 391 ЦК України.

Проте, колегія вважає, що матеріали справи не містять достатньо доказів для застосування статті 116 ЖК УРСР.

Так, в ході апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_3 вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення, вказуючи на систематичне порушенням ним правил співжиття, що робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку. Та у задоволенні вказаного позову у справі № 314/1167/17 рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15.08.2017р. відмовлено.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила, та воно набрало законної сили, яким встановлено, що позивачем не доведено наявності достатнього обсягу обставин, що свідчили б про систематичне порушення правил співжиття, які дають підстави для застосування виключного заходу - виселення відповідача ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

З мотивувальної частини того рішення вбачається, що судом вже досліджувались висновки Вільнянського відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП від 15.03.2017р. та від 07.11.2016р., тобто за той самий період та ті ж самі, які наразі надаються і в цю справу.

Зазначаючи, що до теперішнього часу ОСОБА_1 продовжують вчинятись конфлікти, сварки як тільки вона з`являється у будинку, позивач нових доказів про нові такі обставини не надає. Тобто подальшу поведінку зі створення неможливості проживання у будинку позивач обґрунтовує тими ж доказами, які вже були предметом дослідження в минулій цивільній справі.

Отже, колегія вважає, що у суду в цій справі не було також достатньої доказової бази для виселення відповідачів із будинку позивача без надання іншого житлового приміщення.

До того ж, остання не довела, що виселилась із нього саме через неправомірну поведінку ОСОБА_1 , оскільки у справі встановлено, що остання утворила сімейні відносини з ОСОБА_9 , з яким на сьогодні і проживає.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло згідно з статтею 8 Конвенції, щодо пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Важливе юридичне значення для правильного вирішення спору має факт дослідження обставини того, чи мають відповідачі інше житло для проживання, оскільки відповідачі проживають у спірному житловому будинку тривалий час.

Оскільки відповідачі вселялись у будинок як члени сім`ї померлої ОСОБА_10 , яким була і ОСОБА_3 до моменту смерті матері та отримання у спадщину цього будинку, іншого житла не мають та цей будинок є їхнім єдиним житлом, де вони мешкають сім`єю разом з неповнолітньою дочкою, позивач не позбавлена права користуватись будинком, оскільки перешкодою є лише самі неприязні стосунки із зятем, які на тепер не носять такого характеру, що дає підстави для виселення відповідача ОСОБА_1 , то колегія вважає, що позов до відповідача ОСОБА_1 є недоведеним зібраними у справі доказами.

Стосовно ж відповідача ОСОБА_7 позов взагалі є необґрунтованим, оскільки жодного доказу про порушення з її боку будь-яких прав ОСОБА_3 матеріали справ не містять.

Зважаючи на все вище наведене, колегія визнає апеляційні скарги обґрунтованими, тому у відповідності до вимог п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє їх та скасовує оскаржуване рішення суду із прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_11 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2020 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення відповідачів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 квітня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Крилової О.В.