ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 квітня 2021 року

м. Харків

справа №644/5830/20

провадження № 22-ц/818/2799/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут»

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 січня 2021 року, постановлене під головуванням судді Шарка О.П. в залі суду в місті Харкові, (повний текст судового рішення складено 01 лютого 2021 року), -

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 26 січня 2021 року позовні вимоги ТОВ «Харківгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Харківгаз збут» заборгованість за послуги з газопостачання за період з серпня 2017 року по 30 червня 2020 року у розмірі 13164 грн. 19 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Харківгаз збут» судовий збір у розмірі 596 грн. 96 коп.. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Харківгаз збут» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; зазначає, що

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Харківгаззбут», в якому просив апеляційну скаргу відхилити в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує покладені на нього обов`язки щодо сплати за послуги з постачання природного газу, тому з урахування заяви відповідача про застосування строків позовної давності з ОСОБА_1 за період з серпня 2017 року по 30 червня 2020 року підлягає стягненню заборгованість у розмірі 13164 грн. 19 коп.. Та відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з застосуванням строків позовної давності, вимоги про стягненняінфляційних витрат та 3 % річних, виходячи з суми боргу 46353 грн. 44 грн., є необґрунтованими.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ТОВ «Харківгаз збут» з 01.07.2015 року здійснює господарську діяльність з постачання природного газу та території Харківської області на підставі ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданої Національною Комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг України, згідно постанови №1588 від 21.05.2015р. (переоформлена на безстрокову постановою від 08.09.2015р. № 2283), та згідно постанови від 11.05.2017 року №633 (виданої на постачання природнього газу на території України).

На ТОВ «Харківгаз збут» покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу населенню Харківської області згідно Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (затверджено Постановою КМУ № 758 від 01.10.2015, з 01.04.2017 - відповідно до Постанови КМУ № 187 від 22.03.2017, з 01.11.2018 - відповідно до Постанови КМУ № 867 від 19.10.2018).

Відповідач є споживачем послуг з постачання природного газу, які надаються ТОВ «Харківгаз збут».

За даними оператора ГРМ за адресою: АДРЕСА_1 особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно наданого ТОВ «Харківгаз збут» розрахунку заборгованість ОСОБА_1 має заборгованість з послуг газопостачання за період з 01.09.2015 року по 30.06.2020 року у розмірі 34 064,04 грн..

Як на підставу позовних вимог, ТОВ «Харківгаззбут» посилалося на те, що ОСОБА_1 має заборгованість за послуги з газопостачання за період з 01.09.2015 року по 30.06.2020 року у розмірі 34064,04 грн., яку в добровільному порядку не сплачує. У зв`язку з несвоєчасним здійсненням оплати за природний газ, Товариством нараховано 3% річних - 3474,83 грн та інфляційні витрати - 8814,58 грн. Крім того ТОВ «Харківгаззбут» просило стягнути судові витрати у розмірі 2102,00 грн.

Відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи (Операторами ГРМ) регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015за № 2496 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1382/27827.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з постачання та розподілу природного газу віднесено до комунальних.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством (частина друга статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 розділу ІІІ Правил постачання природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2496, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1382/27827, постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України.

За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.

Фактом згоди споживача про приєднання до умов цього договору (акцептування заяви-приєднання) є сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника із спеціальними обов`язками - факт фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору таким постачальником відповідно до вимог Правил.

Згода споживача про приєднання до умов договору підтверджується фактом споживання природного газу, визначеного Оператором ГРМ згідно пункту 13 розділу ІІІ Правил.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Наведене свідчить, що відповідач зобов`язаний був своєчасно і в повному обсязі оплачувати спожитий природний газ.

З довідки про нарахування та оплати за природний газ за особовим рахунком за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що за період з вересня 2015 року по серпень 2017 рік позивачем нараховувалася щомісячно плата за спожитий природний газ, але відповідачем оплата не здійснювалася.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

З наданого ТОВ «Харківгаз збут» розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість з послуг газопостачання за період з 01.09.2015 року по 30.06.2020 року у розмірі 34 064,04 грн.

Разом з тим ТОВ «Харківгаз збут» звернулось до суду з позовом лише 07 серпня 2020 року.

З урахуванням того, що позовна заява подана 07 серпня 2020 року, отже строк позовної давності у спірних правовідносинах за період з 01.09.2015 року по 06.08.2017 року є пропущеним.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за послуги з газопостачання з урахуванням строків позовної давності за період з серпня 2017 року по 30 червня 2020 року у розмірі 13164,19 грн..

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з висновком суду щодо безпідставності вимог про стягненняінфляційних витрат та 3 % річних.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено прострочення оплати за послуги з газопостачання, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з визначеним розміром інфляційних витрат та 3 % річних.

З розрахунку, доданого до позовної заяви убачається, що інфляційні витрати складають 8814,58 грн., 3% річних від простроченої суми складає 3474,83 грн. від загальної суми заборгованості у розмірі 34064,04 грн. за період з 01.09.2015 року по 30.06.2020 року.

Враховуючи, що сума заборгованості, що підлягає стягненню з урахуванням строків позовної давності за період з 07.08.2017 року по 30.06.2020 року, складає 13164,19 грн., тому колегія суддів вважає, що наявні підстави і для стягнення 3 % річних та інфляційних витрат лише за цей період.

Враховуючи, що умовами типового договору передбачено сплату платежів не пізніше 10 числа наступного місяця, то саме після цього числа кожного місяця наявні підстави вважати, що боржник прострочив виконання зобов`язання.

Тому колегія суддів вважає, що саме за цей період з 11.09.2017 року по 30.06.2020 року підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 1107,96 грн та інфляційні витрати у розмірі 2717,51 грн..

Приймаючи до уваги викладене, апеляційний суд приходить до висновку що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Харківгаз збут» 3 % річних за період з 11.09.2017 року по 30.06.2020 року в сумі 1107, 96 грн. та інфляційних витрат за період з 11.09.2017 року по 30.06.2020 року у розмірі 2717,51 грн..

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги ТОВ «Харківгаз збут» задоволено на 36,65 % (з 46353,45 грн. до 16989,66 грн.). При подачі позовної заяви позивачем було сплачено 2102 грн. судового збору та при подачі апеляційної скарги 3153,00 грн. З урахуванням зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми заборгованості з відповідача, зміні також підлягає і розмір стягнутого судового збору. З ОСОБА_1 на користь ТОВ «Харківгаз збут» слід стягнути судовий збір за подачу позову у розмірі 770,38 грн. (36,65% від 2102 грн.). Оскільки частковому задоволенню підлягає і апеляційна скарга, з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1155,57 грн. (36,65% від 3153,00 грн.).

Таким чином з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Харківгаз збут» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1925,95 грн. (770,38 грн. + 1155,57 грн.).

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних витрат - скасувати, в частині судового збору - змінити.

Позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» три проценти річних за період з 11.09.2017 року по 30.06.2020 року у сумі 1107 грн. 96 коп.; інфляційні витрати за період з 11.09.2017 року по 30.06.2020 року у сумі 2717 грн. 51 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» судовий збір у розмірі 1925 грн. 95 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова