Номер провадження: 22-ц/813/2001/21
Номер справи місцевого суду: 511/902/20
Головуючий у першій інстанції Панчук А. І.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 57
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Роздільнянського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Роздільнянського МВДВС Південного МУМЮ (м. Одеса) Цепак Олександра Ярославовича при накладенні арешту на грошові кошти,

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області зі скаргою, згідно якої просив суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Цепака Олександра Ярославовича при винесенні постанови про накладення арешту на майно та кошти боржника у виконавчому провадженні №59804175 та зобов`язати його зняти арешт з Банківського рахунку № НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк «Аваль» (а.с 1-44).

03 липня 2020 року ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області (головуючий-суддя Панчук А.І.) у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Роздільнянського МВДВС Південного МУМЮ (м. Одеса) Цепак Олександра Ярославовича при накладенні арешту на грошові кошти боржника відмовлено (а.с 121-122).

17 липня 2020 року ОСОБА_1 засобами Укрпошти направив до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 03 липня 2020 року. Апелянт вважає вказану ухвалу такою, що винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Апелянт пояснює, що 16 червня 2016 року Іванівським районним судом Одеської області було видано виконавчий лист №499/1481/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» суми заборгованості за кредитним договором. 21 серпня 2019 року на підставі виконавчого даного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження №59804175. Вказує на те, що рішення Іванівського районного суду Одеської області від 11 травня 2016 року ухвалено відносно фізичної особи ОСОБА_1 , а не ФОП ОСОБА_1 , гроші якої фактично арештовані. На думку апелянта, ФОП ОСОБА_1 не відповідає за зобов`язаннями фізичної особи ОСОБА_1 дії державного виконавця по арешту коштів з розрахункового рахунку в АТ «Райффайзен банк Аваль» відкритого ФОП ОСОБА_1 для забезпечення підприємницької діяльності, для виконання рішення Іванівського районного суду Одеської області від 11 травня 2016 року є незаконним. Апелянт не погоджується з тим, що накладення арешту на банківський рахунок в АТ «Райффайзен банк Аваль» який призначений для отримання доходу від зайняття підприємницькою діяльністю, сплачувати податки та збори, передані чинним законодавством, виплачувати заробітну плату, здійснювати розрахунки з постачальником, що призводить до порушення конституційних прав громадян. Звертає увагу на те, що він не звертався до суду з вимогою про зупинення виконавчого провадження, тому це твердження взагалі не має відношення до справи. А звертався з вимогою про зняття арешту з банківського рахунку. Зупинення виконавчого провадження не означає, що з банківського рахунку знімається арешт, для цього потрібно, щоб виконавець виніс постанову про скасування арешту з банківського рахунку, тобто перешкоди для користування рахунком не були усунені. Він не може звернутися до банку з заявою чи позовом про відновлення користування рахунком, тому що арешт було накладено не банком, а державним виконавцем. Апелянт просить скасувати ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 03.07.2020 року 511/902/20. Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Цепака Олександра Ярославовича при винесені постанови про накладення арешту на майно та кошти боржника у виконавчому провадженні № 59804175. Зобов`язати головного державного виконавця Цепака О.Я. зняти арешт з Банківського рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні 08.04.2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив задовольнити апеляційну скаргу. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що головного державного виконавця Роздільнянського МВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) Цепак Олександра Ярославовича при накладенні арешту на грошові кошти боржника були правомірними, оскільки не виявляється можливим відокремити кошти на рахунку боржника громадянина ОСОБА_1 від коштів на рахунку ФОП ОСОБА_1 . При цьому суд першої інстанції послався на те, що згідно постанови НБУ від 27.12.2019 р. № 162 були внесені зміни до Інструкції про відкриття та закриття банківських рахунків. Зміни внесено й до п. 14 Інструкції. Тепер за поточними рахунками в національній валюті ФОП та самозайнятих осіб здійснюються всі види розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та законодавства України, крім операцій, пов`язаних із власними потребами. Але ці особи після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом, мають право перерахувати кошти з таких рахунків на власні поточні рахунки, відкриті для власних потреб. Тому з 3 січня 2020 року (з дня набрання чинності Постанови №162), щоб використати підприємницькі кошти для власних потреб, слід перераховувати їх на окремий рахунок. Доказів відкриття окремих рахунків для власних потреб суду не надано скаржником, натомість скаржник сам підтверджує, що самовільно і протизаконно використовує кошти отримані від підприємницької діяльності в особистих власних цілях без додержання законодавства. Тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги на дії державного виконавця.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи та не оскаржувалось учасниками провадження заочним рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 11.05.2016 року по справі 499/1481/15 були задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до громадянина ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 898458,64 грн. Рішення набрало законної сили та на теперішній час знаходиться на стадії до примусового виконання.

ОСОБА_1 подав заяву про скасування заочного рішення. Ухвалою Іванівського райсуду Одеської області від.14.11.2019 року вказана заява залишена без розгляду. 18.12.2020 року постановою Одеського апеляційного суду (головуюча суддя Цюра Т.В., судді Комлева О.С., Сегеда С.М.) вказана ухвала від 14.11.2019 року була залишена без змін.

21.08.2019 року Головним державним виконавцем Роздільнянського МВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) Цепак О.Я. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за № 59804175.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та здійснює свою діяльність з вантажного автомобільного транспорту, запис внесений в ЄДР 16.12.2016 року (а.с. 106).

29.04.2020 року головним держвиконавцем Цепак О.А., в рамках виконавчого провадження №59804175 була винесена постанова про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 (а.с.5), відповідно до якого було накладено арешт на рахунок № IBAN НОМЕР_1 відкритого на ОСОБА_1 у АТ «Райффайзент Банк Аваль» (а.с.7-35).

27.05.2020 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 499/1481/15-ц виданого Іванівським районним судом Одеської області від 16.06.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошової суми у розмірі 898458,64 грн. було зупинено на підставі ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження».

Матеріали цивільної справи містять скаргу на дії державного виконавця з додатками, серед яких копії: документів заявника, постанови про арешт коштів боржника від 29.04.2020 року; заяви про зняття арешту з коштів боржника у виконавчому провадженні, адресована відділу виконавчої служби, але без доказів направлення цієї заяви адресату; копії виписок з банківського рахунку. А також відзив, відповідь на відзив з випискою по банківському рахунку боржника, виписка ж ЄДР, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з інформацією про ФОП ОСОБА_1 , витяг з реєстру платників єдиного податку, інші процесуальні заяви, пов`язані з ходом розгляду справи, апеляційна скарга (а.с. 1-44, 48-50, 56-105, 106, 107).

Будь-яких інших доказів (копій виконавчого провадження, довідок про доходи скаржника тощо) на підтвердження чи спростування позицій сторін та їх доводів матеріали справи не містять та на стадії апеляційного перегляду справ не подавались.

Нормативно-правова база та оцінка апеляційного суду

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно ч.1, п.1 ч.2ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі Учиняти виконавчі дії.

За положенням ст. 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт.

На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно зі статтею 52 Закону виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувана.

Виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, розміщені на його рахунках і на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

У разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до листа ДФС від 08.09.2015 року № 8523/В/99-99-17-02-02-14 суб`єктами права приватної власності відповідно до ст. 325 ЦК України є фізичні особи. Статтею 26 ЦК України встановлено, що фізична особа має усі особисті немайнові права та здатна мати усі майнові права, передбачені Конституцією України, ЦК України та іншими законами.

Важливим аспектом реалізації прав фізичної особи є право на здійснення підприємницької діяльності, яке регулюється ЗУ від 15 травня 2003 року «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців».

За зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, фізична особа підприємець відповідає усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (ст. 52 ЦКУ).

Учасниками цивільних відносин та суб`єктами права власності є фізичні особи (частина перша ст. 2 та частина перша ст. 318 ЦК України). Проте цивільне законодавство окремо не визначає такий суб`єкт права власності, як фізична особа підприємець, набуття такого статусу дозволяє лише здійснювати господарську діяльність.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, у свою чергу суб`єктами господарювання згідно зі ст. 55 ГК України є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (п.1 ст. 320 ЦК України).

Незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе, у тому числі у разі прийняття рішення про здійснення будь-якої діяльності (підприємницької або незалежної професійної), суб`єктом права власності виступає саме фізична особа, а не підприємець.

Не передбачено і законодавчих підстав вважати майно, що знаходиться у приватній власності фізичної особи, основними засобами суб`єкта господарювання, якщо такий громадянин зареєструється підприємцем. Використання власного майна для здійснення, зокрема, підприємницької діяльності є одним із напрямів розпорядження майном фізичної особи.

З огляду на вище наведене апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апелянта.

За поточними рахунками ФОП в національній валюті можна здійснювати всі види розрахунково-касових операцій, крім операцій, пов`язаних із власними потребами, що передбачено Інструкцією про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженою постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року № 492. Доказів відкриття різних рахунків для фізичної особи та фізичної особи підприємця матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що боржник використовує грошові кошти, які містяться на рахунках ФОП у власних потребах. Вказана обставина не була спростована апелянтом та підтримана ним в його апеляційній скарзі. Тобто фактично боржник здійснює підприємницьку діяльність, отримує дохід за здійснення такої діяльності, утримує себе та свою сім`ю, однак, при цьому, в матеріалах справи відсутні докази здійснення дій щодо повного чи часткового виконання рішення суду, що має ознаки ухилення від виконання обов`язкового судового рішення, яке набрало законної сили.

Однією з конституційних засад та основних засад цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (р. 9 ч. 2 ст.129 Конституції України, п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 зазначено, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання спрямоване на дотримання таких вимог верховенства права, як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення суперечить вимогам правової визначеності (постанова ВП ВС від 16.06.2020 року в справі № 922/4519/14).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Ухилення від виконання судового рішення не допускається.

Як було вище зазначено, за обставинами даної справи фізична особа боржник ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність з вантажного автомобільного транспорту.

Заочним рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 11.05.2016 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 898458,64 грн. Рішення набрало законної сили та було направлено до примусового виконання.

Станом на момент розгляду даної справи судом апеляційної інстанції будь-які доказів часткового або повного виконання заочного рішення від 11.05.2016 року (тобто більш ніж чотири роки), матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались. Враховуючи вище наведене в сукупності, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін оскаржувану ухвалу суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Роздільнянського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складено 20 квітня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

08.04.2021 року м. Одеса