Справа № 404/6217/20
Номер провадження 2/404/1844/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Мохонько В.В.,

за участі секретаря - Добровольської Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в порядку спрощеного позовного провадження, справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яким просить визнати недійсним пункт 8.1 Кредитного договору № KGKWGK01580056 від 26.09.2008 року між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в частині сплати ОСОБА_1 коштів у розмірі 750,00 дол. США на сплату винагороди за здійснення інструменту у момент надання кредиту, 175,37 дол. США - для особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії договор, а також у розмірі 5943,20 дол США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7. даного Договору, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,64% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за повернення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2.даного Договору; визнати недійсним пункт 8.2 Кредитного договору № KGKWGK01580056 від 26.09.2008 року між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в частині перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 за Винагороду за надання фінансового інструменту Банку у розмірі 750,00 доларів США, на оплату страхових платежів у розмірі 297,16 доларів США на поточний рахунок Страхової компанії «Інгострах».

Свої вимоги позивач мотивує тим, що, 26 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ "Приватбанк", який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» було укладено кредитний договір № KGKWGK01580056 від 26.09.2008 року.

Вказує, що за умовами Кредитного договору (пункт 8.1 та 8.2.) передбачено сплату «Позичальником» різних видів винагород та платежів, які не можуть бути предметом кредитного договору і не можуть бути включені до умов договору.

Вважає, що умови пункту 8.1 та ч. 2 п. 8.2. кредитного договору № KGKWGK01580056 від 26.09.2008 року є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору /а.с. 1-3/.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін /а.с. 9-10/.

23.12.2020 року від представника відповідача поштою отримано відзив на позовну заяву, яким вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити. Вказав, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним, що також підтверджується рішенням та постановою по справі № 404/2914/16-ц, якими ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним у повному обсязі. Жодний із пунктів статті при укладенні правочину не порушено, а тому п.8.1, 8.2 кредитного договору в частині нарахування комісії не може бути визнаний недійсним. Також, є необґрунтованими доводи позивача в частині видачі кредитної лінії на сплату страхових платежів, оскільки порядок видачі цих коштів передбачений кредитним договором та не суперечить вимогам законодавства. Крім того, заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Адже, кредитний договір укладений ще у 2008 році, а позов до Банку позивач подав лише у 2020 році. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З моменту підписання договору пройшло більше трьох років, тобто позивач пропустив строки позовної давності /а.с. 25-26/.

За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 15.02.2021 року витребувано від акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» виписку по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № KGKWGK01580056 від 26.09.2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; виписку про погашення кредиту на ім`я ОСОБА_1 № KGKWGK01580056 від 26.09.2008 року з зазначенням таких показників:дата, залишок по тілу кредиту, залишок по тілу кредиту прострочений, платіж по кредиту, сума погашення по кредиту, погашення простроченням тіла кредиту, погашення процентів, погашення прострочених процентів, погашення комісії,сплата винагород, погашення пені/штрафи, сплата винагороди, сплата страхових платежів. До суду 15.03.2021 року представником відповідача надано виписку по рахунку № НОМЕР_2 /а.с. 39, 40-41, 44-52/.

В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити, посилаючись на заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом з`ясовано, що 26 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», було укладено кредитний договір № КGKWGК01580056 від 26 вересня 2008 року.

Відповідно до пунктів 1.1. та 8.1 даного договору Банк надає позичальнику кредитні кошти (кредит) у розмірі 31990,36 доларів США на наступні цілі: у розмірі 26047,16 дол. США на придбання нерухомості, з них 25 000,00 дол. США на придбання нерухомості шляхом : видачі готівки через касу, а також у розмірі 750,00 дол. США на сплату винагороди за здійснення інструменту у момент надання кредиту, 175,37 дол. США - для особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії договор, а також у розмірі 5943,20 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та порядку . передбачених п.п. 2.1.3. 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1.25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,64% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу , згідно п. 7.2.даного Договору.

Періодом сплати вважати з 21 по 26 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 461,51 дол. США згідно графіку погашення кредиту (додаток № 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що позичальник доручає без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти: винагороду за надання фінансового інструменту Банку у розмірі 750,00 дол. США, на оплату страхових платежів у розмірі 297,16 доларів США на поточний рахунок Страхової компанії "Інгосстрах".

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 230 ЦК України встановлює правові наслідки вчинення правочину під впливом обману та дає визначення обману.

Судом встановлено, що договір містить зазначену суму кредиту, мету надання кредиту, форми його забезпечення, розмір процентів за користування кредитом, суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту та строки їх здійснення, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.

За положенням ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон України «Про захист прав споживачів».

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладенні спірного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладенні спірного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Таким чином, за змістом статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладенні спірного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Пунктом 2.4 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, відповідно до якого до комісійних доходів і витрат віднесено операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов`язання чи є фіксованою; в окремих випадках суми їх можуть обчислюватися пропорційно часу і сумі зобов`язання. До комісійних доходів (витрат) належить така плата: за розрахунково-касове обслуговування; за операціями на валютному ринку з купівлі-продажу іноземної валюти для власних потреб та клієнтів (контрагентів); за операціями із цінними паперами від імені третіх осіб; за зберігання та управління цінними паперами; за відкриття рахунків; здійснення переказів; за позабалансовими операціями (надання гарантій, зобов`язань з кредитування) тощо. Комісії, що визнаються в складі первісної вартості фінансового активу (зобов`язання), впливають на визначення сум дисконту та премії за цими фінансовими інструментами та є невід`ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструмента.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладенні спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Тому, з огляду на вищенаведені норми права та встановлені у справі фактичні обставини, суд вважає, що сплата винагороди за надання фінансового інструменту, на оплату страхових платежів, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливими умовами кредитного договору, в зв`язку з чим заявлені вимоги позивача є обґрунтованими.

Разом з цим, представником відповідача заявлено та в судовому засіданні підтримано заяву щодо застосування пропуску позивачем строку позовної давності.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За змістом статтей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір № KGKWGK01580056 від 26.09.2008 року містить підпис ОСОБА_1 . Саме з моменту підписання зазначеного договору слід вважати, що позивач був ознайомлений з його змістом, а звернувся до суду лише 09.10.2020 року.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13,81,141, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 8.1 Кредитного договору № KGKWGK01580056 від 26.09.2008 року між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в частині сплати ОСОБА_1 коштів у розмірі 750,00 дол. США на сплату винагороди за здійснення інструменту у момент надання кредиту, 175,37 дол. США - для особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії договор, а також у розмірі 5943,20 дол США на сплату страхових платежів у випадках та порядку , передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7. даного Договору, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,64% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за повернення додаткового моніторингу , згідно п. 7.2.даного Договору; визнання недійсним пункту 8.2 Кредитного договору № KGKWGK01580056 від 26.09.2008 року між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 в частині перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 за Винагороду за надання фінансового інструменту Банку у розмірі 750,00 доларів США , на оплату страхових платежів у розмірі 297,16 доларів США на поточний рахунок Страхової компанії «Інгострах» - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кіровський районний суд м. Кіровограда).

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", місцезнаходження: вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ, .

Повне судове рішення складено 30.08.2021 року.

Суддя

Кіровського районного суду

м. Кіровограда В.В.Мохонько