Справа № 333/6933/20
Провадження №2/333/1061/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:

судді Круглікової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Іщенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15Б (перший поверх)

про захист прав споживачів шляхом визнання договору позики від 30.04.2020 року № недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1 ) із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (надалі - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») про визнання недійсним договору від 30.04.2020 р. № 201168365. Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що між сторонами у справі укладено договір, за яким позивач отримала позику. Разом з тим, позивач вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки не був підписаний зі сторони останньої. Також, відповідачем не повідомлено письмово ОСОБА_1 щодо умов договору. Так, позичальнику бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і позивач була введена в оману при отриманні кредитних послуг. Крім того, відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Позивач у заявленому позові вказує, що порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абзацу третього частини шостої ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», договір про надання позики, укладений між сторонами є таким, що прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі та містить ознаки кредитного договору. Як зазначає позивач, оспорюваний у цій справі договір не містить інформації щодо вартості додаткових та супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання споживчого кредиту, позивачу не було надано розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з чим, реально нарахований відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Також, на думку позивача, при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як ОСОБА_1 запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. З огляду на викладене, позивач просила суд позов задовольнити та визнати недійсним договір позики від 30.04.2020 р. № .

Позивач в судові засідання не з`явилась, заявою від 27.11.2020 р. просила суд розглядати справу без її участі, за наявними в матеріалах справи доказами.

Представник відповідача в судові засідання жодного разу не з`явився, проти позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві від 12.01.2021 р № 34612. Зазначив, що 30.04.2020 р. між сторонами у справі укладено договір, за умовами якого позивач на умовах строковості, зворотності та платності отримала кредит в сумі 8000 грн. шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника. Строк платежу закінчився - 30.05.2020 р., а позивач не виконала свої зобов`язання, не повернула кредит та не сплатила відсотки. Представник відповідача вказує, що правочин укладений між сторонами є електронним договором, укладеним за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Так, позичальник (позивач) заповнила заяву, що передувала підписанню договору, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надіслало пропозицію (оферту) укласти договір позичальнику, який акцептував її за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, увівши його в спеціальне поле та натиснувши іконку «відправити/підписати». Отже, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позичальника для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Представник відповідача вказує на помилковість посилання позивача на ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки позичальник розумів, що отриманні кредитні кошти не є споживчим кредитом. Також, на думку відповідача, доводи позивача щодо нечесної підприємницької діяльності не відповідають дійсності. На підставі викладеного, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

30.04.2020 року між ОСОБА_1 (Позичальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (Товариство) укладено договір № 201168365, за умовами якого (п. 1.1. договору) Товариство зобов`язалось надати Позичальникові кредит без конкретної споживчої мети на суму 8000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п.п. 1.3., 1.4. або п. 1.5. цього договору.

Кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (п. 1.2. договору від 30.04.2020 р. № 201168365).

Згідно з п. 1.3. договору від 30.04.2020 р. № 201168365, на період строку, визначеного п. 1.2. договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,50 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

За змістом п. 1.4. договору від 30.04.2020 р. № 201168365, у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2. договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується Базова процентна ставка в розмірі 1,70 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого Позичальник зобов`язується сплатити Товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення).

Відповідно до п. 1.6. договору від 30.04.2020 р. № 201168365, Позичальник зобов`язаний повернути Товариству кредит, нараховані проценти згідно п. 1.3. цього договору не пізніше строку, вказаного в п. 1.2. цього договору.

Пунктом 1.7. договору від 30.04.2020 р. № 201168365 визначено, що розрахунок сукупної вартості кредиту за дисконтною процентною ставкою та термін платежу згідно строку, передбаченого п. 1.2. цього договору, зазначені в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток № 1 до договору).

Згідно п. 2.1. договору від 30.04.2020 р. № 201168365, Товариство має право, зокрема, вимагати від Позичальника повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених цим договором; Товариство зобов`язано на вимогу Позичальника надати інформацію, обов`язок надання якої встановлено законодавством України.

Пунктом 2.2.1. договору від 30.04.2020 р. № 201168365 передбачено, що Позичальник має право достроково повернути кредит, як одним платежем, так і частинами, сплативши проценти за користування кредитом, виходячи з фактичного залишку суми та строку користування кредитом; доступ до інформації, право на отримання якої встановлено законодавством України; звернутись до Товариства з наміром продовження строку надання кредиту та/або реструктуризації зобов`язань за договором.

Відповідно до п. 2.2.2. договору від 30.04.2020 р. № 201168365, Позичальник зобов`язаний вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором.

Пунктом 4.7. договору від 30.04.2020 р. № 201168365 обумовлено, що сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Товариством в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис.

Статтею 1054 ЦК України унормовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3).

Розглянувши наведені вище умови договору від 30.04.2020 р. № 201168365, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», суд дійшов висновку, що між сторонами склались кредитні правовідносини, внаслідок яких виникли взаємні права та обов`язки. Так, зокрема, обов`язки відповідача виразились у надані позивачу кредиту без конкретної споживчої мети, на умовах строковості, зворотності та платності, а обов`язки позивача - повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Позивачем заявлені вимоги про визнання договору від 30.04.2020 р. № 201168365 недійсним з підстав його невідповідності Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про захист прав споживачів» та вчинення правочину під впливом обману.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Вимоги до письмової форми правочину встановлені статтею 207 ЦК України, за змістом якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 2). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. 3).

Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2).

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів регламентуються Законом України «Про електронну комерцію».

Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).

Згідно з ст. 11 вказаного вище Закону, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1). Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч. 3). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч. 7). У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору (ч. 8). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Як встановлено судом, 30.04.2020 р. ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» із заявкою на отримання кредиту (а.с. 30), в якій обумовила свої персональні дані, зазначила соціальну інформацію (сімейний стан, кількість осіб на утриманні, освіту, факультет), інформацію про працевлаштування та дохід.

Також, вбачається, що після проходження ідентифікації особи, верифікації банківської картки, погодження істотних умов договору та ознайомлення з умовами кредитування ОСОБА_1 здійснила акцепт шляхом зазначення у відповідному чек боксі галочки в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та, отримавши на телефон у вигляді СМС-повідомлення одноразовий ідентифікатор - «7С3D7YK2», здійснила його введення.

Отже, наведені вище дії ОСОБА_1 свідчать про прийняття пропозиції від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на укладення електронного договору, що відповідає нормам ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» та, як наслідок, його підписання позивачем шляхом заповнення одноразового ідентифікатору (паролю) у відповідності до норм ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що підписаний Позичальником ( ОСОБА_1 ) шляхом заповнення одноразового ідентифікатору (паролю) договір від 30.04.2020 р. № 201168365 укладений з дотриманням порядку укладання електронних договорів, а тому прирівнюються до договору, укладеного у письмовій формі.

Крім того, зміст оспорюваного у цій справі договору від 30.04.2020 р. та Додаток № 1 до цього договору свідчать, що сторони погодили всі істотні умови, визначені для договорів такого виду, а саме: суму кредиту (8 000 грн.), відсотки за користування кредитом (1200 грн.) та строк виконання основного зобов`язання (30.05.2020 р).

За таких обставин, доводи позивача про невідповідність укладеного між сторонами договору від 30.04.2020 р. № 201168365 нормам Закону України «Про електронну комерцію» не підтверджуються зібраними у справі доказами та спростовуються матеріалами справи. У зв`язку з чим, відхиляються судом, як необґрунтовані.

Щодо посилань позивача на порушення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» при укладенні оспорюваного правочину вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання ОСОБА_1 відомостей, які потрібні при укладенні кредитного договору та не зазначення їх в його змісті, суд виходить з наступного.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, передбачено, що перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, встановлено, що Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5 ч. 3).

Також, позивач посилається на норми ч.ч. 1, 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом яких нечесна підприємницька практика забороняється. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

З огляду на вище викладені норми чинного законодавства України, позивач вказує, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ввело в оману Позичальника ( ОСОБА_1 ) щодо істотних умов укладеного договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом, неправомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання, а також щодо принципу рівності сторін.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені статтею 230 ЦК України, за змістом якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1). Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (ч. 2).

Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено, а позивачем не доведено в ході її розгляду, наявність умислу в діях відповідача при укладенні оскаржуваного договору на ведення позивача в оману щодо обставин та умов спірного правочину.

Крім того, доводи позивача про ненадання їй при укладенні договору всіх необхідних відомостей та інформації щодо умов оспорюваного договору, спростовуються умовами самого договору від 30.04.2020 р. № 201168365 та Додатку № 1, який є невід`ємною частиною вказаного договору, що були підписані ОСОБА_1 шляхом заповнення одноразового ідентифікатору.

Так, згідно п. 4.5. договору від 30.04.2020 р. № 201168365, усі істотні умови договору, в тому числі розмір базової та дисконтної процентної ставки та порядок їх застосування, погодженні сторонами під час укладення цього договору.

Пунктом 4.12. договору від 30.04.2020 р. № 201168365 визначено, що Позичальник засвідчив, що умови цього договору є розумними, справедливими, добросовісними та не містять дисбалансу прав та обов`язків Товариства та Позичальника.

Відповідно до п. 4.13. договору від 30.04.2020 р. № 201168365, сторони засвідчують, що укладення цього договору відповідає вільному волевиявленню сторін, жодна зі сторін не знаходиться під впливом тяжких обставин, не помиляється стосовно обставин, що мають суттєве значення (природа договору, права та обов`язки сторін, інші умови договору) та умови договору є взаємовигідними для кожної із сторін.

Пунктом 4.16. договору від 30.04.2020 р. № 201168365 Позичальник підтвердив, що отримав від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України.

Отже, наведені вище умови договору свідчать, що укладений між сторонами договір від 30.04.2020 р. № 201168365 містить чіткі та зрозумілі умови, наявна в договорі інформація викладена однозначно та достатньо для здійснення свідомого вибору. Доказів на підтвердження здійснення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» оспорюваного правочину з використанням нечесної підприємницької практики матеріали цієї справи не містять.

Також, суд відхиляє, як безпідставні, посилання позивача на несправедливі умови оскаржуваного договору щодо неправомірно великої відсоткової ставки та явно завищеної неустойки за порушення умов виконання зобов`язання. Розглянувши умови п.п. 1.4., 3.3. договору від 30.04.2020 р. № 201168365, суд виходить з того, що вказаними пунктами договору встановлені наслідки позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. При належному виконанні Позичальником прийнятих договірних зобов`язані негативні наслідки у виді штрафної санкції - пені та підвищеного розміру відсотків за користування кредитом у відповідності до умов договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не застосовується.

Судом при розгляді справи враховано, що нормами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору від 30.04.2020 р. № 201168365 наведеним вище вимогам законодавства України та про несправедливість його умов.

Крім того, суд виходить з того, що доводи позивача про введення її в оману при укладенні договору та про нечесну підприємницьку практику ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ґрунтуються виключно на її твердженнях і спростовуються самим змістом оспорюваного правочину.

За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для визнання договору від 30.04.2020 р. № 201168365 недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 13, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». У зв`язку з чим, у задоволенні позову судом відмовляється.

Оскільки позивач при зверненні з позовом до суду в порядку ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, то судовий збір за заявленими вимогами з позивача не стягується.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 266, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне рішення складено 19.04.2021 р.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Круглікова