КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3323/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнова Михайла Владиславовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2019 року. У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, який фактично не проживає у вказаному житловому приміщенні. При цьому позивач зазначає, що попередній власник не виконав умови договору купівлі-продажу квартири та не зняв з реєстраційного обліку у вказаній квартирі відповідача. Враховуючи викладене, позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності у зв`язку із реєстрацією в ній відповідача.

На підставі викладеного в позові, позивач просив суд першої інстанції визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та примусово зняти його з реєстраційного обліку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 768,40 грн.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 про зняття відповідача з реєстраційного обліку відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Смирнов М.В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом не наведено належного обґрунтування таких відмов, а тому такі дії головуючого судді є неприхованим проявом упередженого ставлення суду до відповідача. Окрім того, процесуальні рішення судді є несправедливими, оскільки фактично позбавили відповідача можливості захистити свої права.

Дані порушення процесуального права є істотними, оскільки напряму вплинули на вирішення справи та повноту дослідження доказів.

Також, в ході судового засідання від 09 вересня 2020 року суддя неодноразово підказувала позивачу щодо того, які документи йому необхідно надати, таким чином позивач в ході судового засідання отримав правничу допомогу від судді, хоч не був позбавлений можливості користуватись професійною правничою допомогою.

У рішенні суд першої інстанції посилався на договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зокрема на п. 16 умов зазначеного договору, відповідно до якого, продавець зобов`язується зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою до 09 жовтня 2019 року

В той же час, сторона договору (продавець) не була залучена до участі у справі в якості відповідача або третьої особи, хоча зобов`язання щодо зняття з реєстрації зареєстрованих в квартирі осіб брала на себе саме вона.

Отже, на момент купівлі квартири позивач знав, що в ній зареєстрований відповідач. Таким чином, позивач міг передбачити характер та обтяження його майбутньої нерухомості при купівлі, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - адвокат Смирнов М.В. просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Смирнов М.В. підтримав апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 16 умов зазначеного договору, продавець ( ОСОБА_3 ) зобов`язується зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою до 09 жовтня 2019 року.

Станом на день звернення до суду з позовом, відповідач зареєстрований у квартирі, що підтверджується довідкою Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 жовтня 2019 року та інформацією наданою на запит суду.

Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі з 04 серпня 1992 року.

В судовому засіданні представник відповідача визнав ту обставину, що відповідач задовго до продажу квартири не проживав в ній, так як вона була в непридатному для проживання стані.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що представник відповідача в судовому засіданні не надав доказів на підставі яких відповідач має право користуватись приміщенням квартири, яка належить позивачу на праві власності. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, оскільки це створює відповідні перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власником своїм майно.

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 відповідач посилався на те, що внаслідок визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , він фактично буде позбавлений житла. Його право на проживання хоча і втрачено у зв`язку із договором купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_3 продала вказану квартиру ОСОБА_2 , але задоволення цього позову буде підставою для відмови у задоволенні його позову про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення в цю квартиру, який розглядається у справі №7761/37716/19 і покладе на нього надмірний тягар у вигляді позбавлення права на житло, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично він стане безхатченком.

При вирішенні справи, суд першої інстанції, обмежився лише положеннями закону, який регламентує право власника на захист права власника - стаття 391 ЦК України.

Встановивши факт непроживання відповідача у спірній квартирі, суд не дав оцінки наведеним відповідачем доводам причин такого не проживання, а саме створення йому попереднім власником перешкод у користуванні квартирою.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом унеможливить задоволення його позову про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Верховний Суд у справі №754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Однак при вирішенні даного позову, суд першої інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси ОСОБА_2 , власника житла, який є власником іншої квартири та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тобто має інше житло, та ОСОБА_1 у якого єдиним житлом є спірна квартира.

Судом першої інстанції не надано оцінку тим обставинам, що відповідач з дня його народження проживав у спірній квартирі й іншого житла не має. Між ним та попереднім власником житла його матір`ю ОСОБА_3 існують спори щодо користування цією квартирою, отже його не проживання у квартирі є вимушеним.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки внаслідок цього відповідач позбавляється житла.

ОСОБА_2 на час укладання договору купівлі-продажу знав, що відповідач має право на користування цією квартирою, а отже, він мав можливість довідатися про його наміри щодо подальшого проживання у квартирі або про його відмову від свого права та готовність знятись з реєстрації такому випадку.

Однак, зазначивши у договорі купівлі-продажу умову про зобов`язання продавця ОСОБА_3 зняти з реєстраційного обліку усіх зареєстрованих у квартирі осіб, позивач не взяв до уваги, що така умова не може бути виконана продавцем без згоди таких осіб і, зокрема, ОСОБА_1 .

Тобто ОСОБА_2 , який купив квартиру у ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Таким чином, заявник міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при купівлі квартири.

Суду належало надати оцінку співмірності втручання у право відповідача, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме, що ОСОБА_2 має місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 , який не має іншого житла, у разі задоволення його вимог, стане безхатьком.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач, купивши квартиру, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Куплена позивачем квартира не є єдиним можливим місцем його проживання.

Отже, з огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнова Михайла Владиславовича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року у даній справі в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: