Справа № 304/696/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.,

за участі секретаря: Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний Банк» на рішення Перечинського районного суду від 14 грудня 2020 року, головуючий суддя Ганько І.І., у справі за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Карпинця Івана Васильовича до АТ «Комінвестбанк» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року представник позивача звернувся в суд із позовом до АТ «Комінвестбанк», в якому просить визнати незаконним наказ № 71-ос від 18 травня 2020 року та поновити ОСОБА_1 на посаді Радника Голови Правління в АТ «Комінвестбанк»; визнати наказ № 108-од «Про депреміювання ОСОБА_1» від 06 квітня 2020 року таким, що не відповідає вимогам КЗпП та стягнути з АТ «Комінвестбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за недораховану та невиплачену заробітну плату в період з березня по квітень 2020 року у розмірі 40 000 грн.; стягнути з АТ «Комінвестбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 травня 2020 року по дату поновлення на роботі з розрахунку 45 000 грн. за місяць; стягнути з АТ «Комінвестбанк» на користь ОСОБА_1 100 000 грн. моральної шкоди, 50 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та витрати з оплати судового збору у розмірі 2 102 грн.

Рішенням Перечинського районного суду від 14 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано наказ в.о. Голови Правління АТ «Комінвестбанк» № 71-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » від 18 травня 2020 року незаконним та поновити ОСОБА_1 на посаді Радника Голови Правління АТ «Комінвестбанк» з 19 травня 2020 року.

Визнано незаконним наказ в.о. Голови Правління АТ «Комінвестбанк» № 108-од «Про депреміювання ОСОБА_1 » від 06 квітня 2020 року та стягнути з АТ «Комінвестбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за недонараховану та невиплачену надбавку за період з березня по квітень 2020 року у розмірі 26 666 (двадцять шість тисяч шістсот шістдесят шість) грн. 67 коп.

Стягнуто з АТ «Комінвестбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 травня по 14 грудня 2020 року в розмірі 312 857 (триста дванадцять тисяч вісімсот п`ятдесят сім) грн. 56 коп. без виключення сум відрахування на податки.

Стягнуто з АТ «Комінвестбанк» на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн. моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з АТ «Комінвестбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Стягнуто з АТ «Комінвестбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 105 (сто п`ять) грн. 10 коп. та 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу адвоката.

Рішення в частині поновлення на роботі та присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, а саме у розмірі 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн. 06 коп., підлягає негайному виконанню.

Ухвалою Перечинського районного суду від 30 грудня 2020 року заяву представника АТ «Комінвестбанк» про роз`яснення рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2020 року залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство «Комерційний інвестиційний Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Карпинець І.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представник АТ «Комінвестбанк» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.Заяв про проведення засідання в режимі відеоконференції чи відкладення слухання справи на 8.04. не надходило.

08 квітня 2021 року на адресу Закарпатського апеляційного суду надійшла заява від Карпинець І.В. , який діє в інтересах ОСОБА_1 про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 18 червня 2012 року ОСОБА_1 працювала на різних посадах в АТ «Комінвестбанк», зокрема, 03 червня 2019 року її було переведено на посаду Радника Голови Правління, що стверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , заповненою 01 липня 1999 року на ім`я позивача, та трудовим договором, укладеним між сторонами 03 червня 2019 року (а. с. 15, 20-22).

Також встановлено, що повідомленням № 1 від 18 березня 2020 року на виконання вимог наказів № 80-од «Про зміни в організації праці в АТ «Комінвестбанк» та № 56-ос «Про скорочення штату працівників АТ «Комінвестбанк» від 18 березня 2020 року Радника Голови Правління АТ «Комінвестбанк» ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади після закінчення двохмісячного строку з часу отримання цього повідомлення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з наданням вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Вказане повідомлення ОСОБА_1 отримала 18 березня 2020 року, що підтверджується її особистим підписом у ньому. Також у такому позивач зазначила, що у її особовій справі наявний витяг, який підтверджує її статус матері-одиначки (а. с. 10).

Згідно наказу в.о. Голови Правління № 60-ос «Про переміщення ОСОБА_1 » від 26 березня 2020 року у зв`язку з виробничою необхідністю з 30 березня 2020 року Радника Голови Правління АТ «Комінвестбанк» ОСОБА_1 за її згодою переміщено до Перечинського відділення банку без зміни істотних умов праці, де за нею закріплено робоче місце аж до моменту звільнення відповідно до наказу № 56-ос «Про скорочення штату працівників АТ «Комінвестбанк» від 18 березня 2020 року (а. с. 9).

Наказом в.о. Голови Правління АТ «Комінвестбанк» № 108-од «Про депреміювання ОСОБА_1 » від 06 квітня 2020 року у зв`язку із зменшенням обсягів навантаження впродовж березня 2020 року та подальшим скороченням позивача з посади Радника Голови Правління, починаючи з виплат за березень 2020 року, її було позбавлено премій, надбавок, інших заохочувальних виплат та наказано не виплачувати такі до дня звільнення із займаної посади (а. с. 8).

З 18 травня 2020 року ОСОБА_1 , радника Голови Правління АТ «Комінвестбанк», на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників та виплачено компенсацію за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 18 червня 2019 року по 18 травня 2020 року, а також вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, що стверджується наказом в.о. Голови Правління АТ «Комінвестбанк» № 71-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » від 18 травня 2020 року (а. с. 7).

Позивач, вважаючи вищевказані накази про депреміювання та звільнення з посади радника Голови Правління АТ «Комінвестбанк» такими, що винесені з порушенням вимог чинного законодавства звернулася до суду за захистом своїх прав.

У апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції вийшов за межі компетенції зобов`язуючи Банк поновити позивача на посаді, якої на час звільнення і на час прийняття рішення не існувало, а також встановлення їй заробітної плати за час вимушеного прогулу посилаючись на ст. 64 Господарського кодексу України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 зазначено, що : "у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником".

Тому твердження апелянта про вихід за межі своєї компетенції Перечинського районного суду є некоректним.

Стосовно неналежного способу захисту - шляхом оскарження рішень про визначення структури підприємства чи установи, зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, слід зазначити, що предметом спору в даній справі є скасування наказу про звільнення одинокої матері та скасування наказу про депреміювання, а також поновлення на роботі, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, а не оскарження рішень щодо структури підприємства.

Щодо твердження апелянта про відсутність в особовій справі позивача документів, що підтверджують її статус одинокої матері, слід зазначити наступне.

Поняття "одинокої матері" визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92 р. N 9 ( v0009700-92 ). Згідно з п. 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує й утримує дитину сама. За цим визначенням для визнання "іншої жінки" одинокою необхідно дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує.

Відповідно до зазначеного, до категорії одинокої матері відносяться: жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Отже відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92 р. N 9 єдиним документом, що може підтверджує статус одинокої матері є витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що в особовій справі були відсутні документі, які підтверджують її статус одинокої матері, а саме: Докази про те, що Позивач не перебуває в шлюбі, не отримує матеріальної допомоги у вихованні дитини від батька та довідки з навчально-виховних закладів про те, що батько дитини не приймає участь у вихованні дитини.

В підтвердження своїх доводів Відповідач надав акт від 18.03.2020р. про відсутність документів, які підтверджують статусу одинокої матері ОСОБА_1 .

Однак Відповідач не вказав на інші документи, що знаходились в особовій справі, які підтверджують статус одинокої матері, а саме: копія свідоцтва про народження НОМЕР_2 та копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України № 3, які повністю підтверджують статус Позивача, як одинокої матері. Разом з цим, Позивач ніколи не перебувала в шлюбі, що підтверджується копією паспорту, де відсутні відомості про укладення шлюбу Позивачем, що також міститься в особовій справі, а тому твердження Відповідача є безпідставними, а документи зазначені в акті не могли знаходитись в особовій справі, оскільки такі не можуть існувати щодо Позивача.

Документи, що підтверджують статус «Одинокої матері» Позивача знаходяться в особовій справі, про що додатково Позивачем було зроблено відповідний надпис при ознайомленні її з Наказом № 56-ос від 18.03.2020р. «Про скорочення штату працівників» та з Повідомленням №1 від 18.03.2020р. «Про скороченням посади».

Зазначене в сукупності підтверджує наявність у позивача статус «одинокої матері», що унеможливлювало її звільнення, відтак наказ в.о. Голови Правління АТ «Комінвестбанк» № 71-ос від 18 травня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з 18 травня 2020 року є незаконним.

Також, варто зазначити, що Відповідачу було відомо про те, що Позивач є одинокою матір`ю, оскільки Позивач неодноразово отримувала додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів в порядку ст. 19 ЗУ «Про відпустки», про що Відповідачем були видані відповідні накази.

Обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника є однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

Однак, при звільненні ОСОБА_1 вказані норми апелянтом дотримані не були, одночасно з попередженням останньої про звільнення, іншу посаду в АТ «Комінвестбанк» запропоновано не було, тоді як з матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення позивача у АТ «Комінвестбанк» були наявні вакантні посади, зокрема посада корпоративного секретаря. Будь-які докази у підтвердження протилежного (запропонування посади чи відсутності такої як на день попередження ОСОБА_1 про звільнення, так і протягом двох місяців аж до моменту звільнення) відповідачем у ході розгляду справи не надано та матеріали справи не містять.

Отже, передбачене законом зобов`язання з працевлаштування позивачки відповідачем не виконано, чим порушено трудові гарантії працівника, тому її звільнення не можна визнати правомірним.

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що позивачу не було запропоновано іншої посаду, оскільки не було наявних вакансій у штатному розписі, які б відповідали кваліфікації позивача та і загалом будь-яких вакансій, не було, але далі по тексту відзиву вбачається, що позивачу не запропоновану посаду корпоративного секретаря через небездоганну репутацію, тобто твердження відповідача у наданому відзиві прямо суперечать один одному, оскільки відповідач спочатку стверджує, що будь-які вакансії відсутні, а потім зазначає про неможливість призначення на посаду корпоративного секретаря через небездоганну ділову репутацію.

Судження відповідача про небездоганну ділову репутацію не відповідають дійсності оскільки, професійні та ділові якості позивача підтверджуються позитивними відгуками безпосередніх керівників в підпорядкуванні яких працювала позивач, а також відомостям про заохочення, які записані в трудовій книжці.

Також залишається незрозумілим порядок призначення на посаду корпоративного секретаря, оскільки відповідач посилається на ЗУ «Про акціонерні товариства» та на методичні рекомендації щодо організації корпоративного управління в банках України, затверджених рішенням Правління НБУ №814-рш від 03.12.2018р. де зазначається, що корпоративний секретар обирається Наглядовою радою і за пропозицією голови Наглядової ради, а потім по тексту відзиву відповідач стверджує, що саме ОСОБА_1 мала можливість звернутись до Наглядової ради з відповідним поданням, тобто у Відзиві відповідача знову твердження прямо суперечать один одному.

Щодо тверджень відповідача про переміщення до Перечинського відділення «КОМІНВЕСТБАНК» варто зазначити, що позивач не заперечувала проти самого переміщення, а повідомляла про відсутність доступу до облікової системи банку, що унеможливлювало виконання нею своїх посадових обов`язків та створювало нестерпні умови праці. Окрім того, згідно наказу № 60-ос від 26.03.2020р. переміщення ОСОБА_1 здійснюється без змін істотних умов праці, однак, в супереч наказу, відповідачем безпідставно та без попереднього повідомлення змінено істотні умови праці, а саме: блокування доступу до облікової системи банку та безпідставне зменшення заробітної плати шляхом зняття надбавки, яка є невід`ємною частиною заробітної плати.

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що дії відповідача щодо звільнення є незаконними, доводи щодо відсутності в особовій справі документів, що підтверджують її статус одинокої матері та відсутності вакантних посад не відповідають дійсності.

Щодо позиції апелянта про необґрунтованість стягнення недонарахованої та невиплаченої заробітної плати з березня по квітень 2020р. у розмірі 40 000 грн. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 45000 грн., то слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 на посаді радника голови правління (з 03.06.2019р.) становила 45 000 та складалась з окладу - 25000 грн та надбавки, що є невід`ємною частиною заробітної плати - 20 000 грн., яка за весь час була незмінною.

Починаючи з березня 2020 року до дати звільнення, позивача безпідставно та незаконно було позбавлено надбавки до заробітної плати, що вбачається з довідки про заробітну плату за період з листопада 2019р. по квітень 2020р.

Так, згідно довідки, заробітна плата в листопаді місяці складає 45 000 грн., в грудні місяці 48203, 17 грн., в січні 45000 грн., в березені 25000 грн., в квітні 23526,43 грн.

Як слідує з даної довідки, сума заробітної плати в період з листопада 2019р. по лютий 2020р. складала 45000 грн. та більше, а починаючи з березня 2020р. заробітна плата складає 25000 грн. та менше, на підставі наказу №108-од від 06.04.2020р. «Про депреміювання» ОСОБА_1 .

Виходячи з тексту цього наказу, позивача було позбавлено премій, надбавок, інших заохочувальних виплат починаючи з березня місяця, проте сам наказ датований 06.04.2020р., а позивач був ознайомлений з наказом у день звільнення, про що було зроблено відповідний надпис на тексті наказу.

Аналізуючи довідку про заробітну плату за період з листопада 2019р. по квітень 2020р. можна побачити чітке зменшення виплат починаючи з березня місяця, що підтверджує наказ №108-од від 06.04.2020р. «Про депреміювання» ОСОБА_1 , а це свідчить про незаконне позбавлення надбавки до заробітної плати, а не премій, оскільки накази про преміювання ОСОБА_1 не видавались та позивача з ними не ознайомлено.

Відповідно до п. 1.4 Положення про систему оплати праці працівників в Акціонерному товаристві «Комерційний інвестиційний банк», затвердженого рішенням Правління АТ «Комінвестбанк» (протокол № 03-19/5 від 30 січня 2019 року) (далі - Положення), основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Вона встановлюється у вигляді часових тарифних ставок, посадових окладів та надбавок.

Згідно п. 7.1 Положення основна заробітна плата це базова оплата, яка забезпечує мінімально допустимий рівень життя та потреби працівника, стійкі якості (освіта, кваліфікація, досвід, інше) за виконання визначеного кола обов`язків. Працівникам Банку вона встановлюється у вигляді посадових окладів згідно затверджених схем посадових окладів у відповідності зі штатними розписами та надбавки до посадового окладу.

Пункти 7.2 та 7.3 визначають складові додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат (зокрема, одноразових заохочень).

Враховуючи вищенаведене та те, що до переліку додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат надбавка не входить, натомість така разом із окладом є складовою основної заробітної плати, тому можна дійти до висновку, що вона носить постійний характер.

Відповідно до п. 2.6 Положення працівник може бути позбавлений надбавки до заробітної плати повністю або частково за порушення виробничих, технологічних, банківських інструкцій чи інших порушень, перелік яких установлюється в цьому пункті: невиконання або порушення нормативних документів банку; порушення правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання посадових обов`язків; надходження на працівника письмових обґрунтованих скарг від клієнтів банку; спричинення матеріальної чи моральної шкоди банку з вини працівника; невиконання розпоряджень керівника; використання майна банку в особистих цілях; порушень правил протипожежної безпеки та роботи на комп`ютерах; розголошення банківської таємниці та конфіденційної інформації банку. Вказаний перелік є вичерпним.

Разом з цим, наведені у зазначеному наказі підстави позбавлення надбавки (зменшення обсягів навантаження та подальше скорочення з посади) не значаться серед підстав, передбачених п. 2.6 Положення, перелік яких є вичерпним.

Відтак, наказ № 108-од від 06 квітня 2020 року про депреміювання ОСОБА_1 з наведених у ньому підстав не міг стосуватися надбавки, що є складовою основної заробітної плати.

При цьому, сам по собі факт винесення наказу про депреміювання свідчить про відміну попередньо встановленої надбавки, адже у разі відсутності такої у ОСОБА_1 необхідність у видачі такого наказу у відповідача не існувала б.

У поданому відзиві відповідач посилався на те, що «Положення про систему оплати праці працівників в акціонерному товаристві «Комерційний інвестиційний банк» не набрало чинності, оскільки Положення не затверджувалось Наглядовою Радою Банку, проте відповідач не надав жодного нормативно-правового акту, який би встановлював обов`язок затвердження цього документу Наглядовою Радою Банку.

Всупереч доводам відповідача можна стверджувати, що положення є чинним, оскільки не доведено обов`язку його затвердження іншими органами окрім Правління Банку (Голови Правління Банку), зокрема Наглядовою Радою Банку.

Що стосується доводів апелянта про необґрунтованість моральної шкоди.

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.2371 Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Щодо позиції апелянта про необґрунтованість витрат на правничу допомогу.

У своєму рішенні, суд задовольнив клопотання представника АТ «КОМІНВЕСТБАНК» та зменшив розмір витрат на правову допомогу до 30 000 грн. з 50 000 грн., які були заявлені у позові.

Тому хибним є твердження апелянта про те, що оцінка критерію розумності вартості адвокатських послуг здійснена судом неналежним чином та упереджено, оскільки суд задовольнив клопотання відповідача про зменшення судових витрат.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 19 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді