Справа № 755/2313/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання незаконним утримування дітей на території України та забезпечення їх повернення до Чеської Республіки, -

у с т а н о в и в :

03.02.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання незаконним утримування дітей на території України та забезпечення їх повернення до Чеської Республіки, у якому просить: визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; повернути дітей до місця постійного проживання у Чеській Республіці; якщо рішення суду не буде виконане добровільно, зобов`язати відповідача передати малолітніх дітей їх батьку - позивачу у справі, який мешкає у Чеській Республіці, Белеградська 1402/47, 120 00, Прага 2 - Виногради, для забезпечення повернення дітей до держави їх постійного проживання.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 01.12.2007 року між позивачем та відповідачем на території Чеської республіки був укладений шлюб. Від цього шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які народились у Чеській Республіці. Внаслідок погіршення відносин між подружжям сімейне життя було фактично припиненим та 15.01.2021 року Дніпровським районним судом м. Києва було ухвалене рішення про розірвання шлюбу. До часу погіршення відносин родина проживала у Чеській Республіці, спільні діти відвідували дитячий садок, а згодом школу, діти вільно володіють чеською мовою, з самого народження перебували у мовному середовищі саме в Чеській Республіці, де мають друзів - однолітків, із якими вони протягом свого життя спілкувались. У серпні 2020 року відповідачка без згоди та волі позивача, самостійно змінила місце проживання спільних дітей з Чеської Республіки на Україну. Без згоди позивача влаштувала дітей до школи у м. Києві, тривалий час приховувала цю обставину і позивачу довелось розшукувати місце проживання дітей, оскільки відповідачка заздалегідь не повідомила позивачу цієї інформації. У дітей на території України відсутні соціальні контакти, їм складно сприймати навчальний матеріал українською мовою, оскільки до цього вони навчались на чеській мові. Діти вимушені перебувати у незвичному та не комфортному для них середовищі (соціумі). Відповідач не має наміру повертатись до Чеської Республіки чим порушує права дітей на належне батьківське виховання та права батька на безперешкодне спілкування із ними і визначення місця проживання дітей. Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дітей на постійне місце проживання в Україну. Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільних малолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання дітей позивач не надавав. Позивач вбачає, що відповідач здійснює незаконне утримування дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. У розумінні ст.ст. 3, 5 Конвенції 1980 року утримування дітей відповідачем на території України без згоди позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дітей, що включає право на визначення їх місця проживання. Чеська Республіка є державною, в якій діти постійно проживали і за законодавством якої мають вирішуватись питання щодо правовідносин між батьками і дітьми, піклування про дітей, у тому числі визначення їх місця проживання. Дії щодо утримування дітей за кордоном порушують право піклування другого з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не надавав згоди на зміну місця проживання дітей, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дітей в Україні. На численні звернення позивача щодо добровільного повернення дітей до Чеської Республіки відповідач своєї згоди не надає.

Ухвалою суду від 09.02.2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін для усунення виявлених недоліків форми та змісту позовної заяви.

Ухвалою суду від 01.03.2021 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 14.05.2021 року постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, задоволене клопотання представника відповідача про заслуховування думки дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 14.05.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

22.04.2021 року до суду надійшов відзив сторони відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що сторони у справі та їх малолітні діти є громадянами України. До 28.08.2020 року відповідачка разом з дітьми проживала в Чеській Республіці в м. Острава, працювала та самотужки виховувала і утримувала дітей, при цьому позивач проживав окремо від сім`ї в м. Прага. На протязі 4,5 років позивач практично не спілкувався з відповідачкою та дітьми, раз на пів року приїздив з метою залякати дітей та вчинити погрози на адресу відповідачки. Фінансової підтримки на утримання дітей позивач не надавав. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. Оскільки сторони і їх діти є громадянами України, спори щодо піклування, виховання та визначенням місця проживання дітей вирішуються за законодавством України, що визнає і сам позивач зважаючи на те, що 08.12.2020 року він звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі батька у вихованні дітей. Сторони не дійшли згоди з приводу того з ким із них будуть проживати діти, тому 30.11.2020 року відповідачка звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на їх утримання. Сторони та їх малолітні діти проживали як на території Чеської Республіки, де винаймали житло в різних місцях (позивач у м. Прага, а відповідач та діти в м. Острава), так і в України, де сторони і їх діти мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання. До переїзду відповідача разом з дітьми, за рішенням самих дітей, позивач на протязі 4,5 років реально та ефективно не здійснював піклування про дітей, що виключає переміщення дітей відповідачкою незаконно в розумінні положень Конвенції. Позивач фактично не здійснював права піклування на момент переміщення, оскільки 4,5 роки проживав в іншому місці, дітьми не піклувався (п. «а» ч. 1 ст. 13 Конвенції). Крім того, позивачем було надано дозвіл на переміщення дітей відповідачкою, що підтверджується його заявою від 28.03.2018 року. З вересня 2020 року діти навчаються у ЗСШ №99, за дітьми здійснюється медичний догляд, у дітей є свої друзі, захоплення, зокрема ОСОБА_4 навчається у дитячий школі мистецтв по класу фортепіано (4 клас), де досяг відповідних успіхів. Окрім того, діти мають сталі сімейні зв`язки, мають достатньо високий рівень соціалізації та комунікативної активності у колективі навчального закладу, вільно володіють українською мовою, цікавляться англійською, мають певні освітні досягнення. Зазначені обставини у сукупності свідчать, що діти вважають своє місце проживання постійним та комфортним, перебувають у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживають емоційний комфорт. Рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування всіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки. При вирішенні таких справ суди повинні керуватись дотриманням найкращих інтересів дитини. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного з батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

В судовому засіданні 02.07.2021 року судом заслухано думку дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зазначив, що йому краще в Україні, що тут у нього є все, а в Чехії не було нічого, і друзів в Україні більше, а також є бабуся. Хлопчик вказує, що не хоче повертатись до Чехії, в Україні йому комфортно і він вважає себе громадянином України. До того часу поки ОСОБА_4 не пішов до школи родина проживала у Чехії разом, після цього хлопчик проживав лише зі своєю матір`ю та братом. За твердженням дитини, в Чехії було тяжко, тому й поїхали звідти до України.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що на дитину чиниться тиск і є неправдою те, що позивач приїздив до родини лише раз на пів року. Відповідачка виїхала з Чехії до України навіть з банківською карткою позивача, порозумітись по цьому питанню сторони не змогли, а також стосовно дітей згоди не досягнуто. Відповідачка разом з дітьми виїхали до України в кінці серпня 2020 року і про це позивачу не було відомо, а дізнався лише у школі, що мати забрала документи і зникла. Позивач вказує, що приїхав додому, а власник житла повідомив, що діти та відповідачка виїхали і тоді позивач звернувся до школи. В помешканні відповідачка жодних речей не залишила і як вони змогли перетнути кордон позивачу не відомо. Позивач зазначає, що проживає у м. Прага, а зареєстрований в Україні, так само і діти зареєстровані за місцем його реєстрації. Позивач стверджує, що зможе належно впоратись із дітьми, буде на роботі поки вони будуть у школі і все буде добре. У м. Прага позивач власного житла не має. Також позивач зазначає, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що родина проживала у Чехії, там народились діти, ніяких соціальних зв`язків з Україною не було, лише зрідка приїздили в Україну до родичів. Діти у Чехії ходили до шкоди та мали відповідні успіхи. Відповідачка без дозволу та погодження з позивачем забрала дітей до України. Це питання позивач намагався вирішити з відповідачкою за обопільною згодою, але цього не вийшло, тому він звернувся до Міністерства юстиції Чехії, яке переслало відповідні матеріали до Міністерства юстиції України. При цьому, Міністерство юстиції України повідомило позивача, що Чехія ратифікувала Конвенцію із застереженнями щодо України, тому за принципом взаємності Україна не надає сприяння, тобто не здійснює представництва в судах, а лише на прохання позивача міністерство звернулось до суду з повідомленням щодо зупинення провадження у справі стосовно визначення місця проживання дітей з матір`ю. Міністерство також викликало відповідачку для надання пояснень стосовно переміщення дітей через кордон, але вона не з`явилась. Конвенція дозволяє відмовити у поверненні дитини, якщо вона вже прижилась на новому місці, однак встановлює строк для такої відмови у один рік, при цьому позивач звернувся до суду із цим позовом в межах одного року від дня переміщення дітей до України. Діти дійсно є громадянами України, однак фактично вони резиденти Чехії і центр їх життєвих інтересів знаходиться саме там. Не можна без погодження з іншим із батьків самостійно вирішувати долю дітей, а відповідачка змінивши місце їх проживання перервала соціальні зв`язки хлопчиків.

Відповідачка у судовому засіданні 02.07.2021 року, у якому остання була присутня особисто, вимоги позовної заяви не визнала та просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що вона разом із дітьми 28.08.2020 року повернулась до України, оскільки цього хотіли самі діти. Позивач вдавався до залякування старшого сина, встановлював на його телефон різні програми блокування і хлопчик від цього знаходився у стресі. У Чехії відповідачка працювала на двох роботах, саме на ній лежав обов`язок по піклуванню за дітьми, а позивач лише іноді зовсім небагато надавав кошти на їх утримання. Проживати з дітьми у Чехії було важко, житла свого не було, договір оренди закінчився і за згодою власника, відповідачка із дітьми могла прожити в орендованому житлі лише до 01.10.2020 року. У Чехії відповідачка звернулась до поліції, їй був наданий адвокат, який роз`яснив, що відповідачці краще їхати до України, тим більше якщо діти цього бажають, і ознайомившись з наданими документами запевнив, що відповідачка нічого не порушує. В Україні родина забезпечена житлом, є квартира, дача, у відповідачки є робота, діти мають бабусю, тітку та купу інших родичів, натомість нічого цього у Чехії не було. Відповідачка стверджує, що законно перевезла дітей до Україні маючи на це письмовий дозвіл позивача, кордон відповідач та діти перетнули на автобусі. Відповідачка приїхала до Чехії у 2007 році, там з позивачем був укладений шлюб і на наступний день відповідачка повернулась до України та проживала із матір`ю позивача. На час народження старшої дитини родина проживала разом та відповідачка із сином часто відвідували Україну. На час народження другої дитини подружжя вже частково разом не проживали, а після того як старший син пішов до 1-го класу позивач переїхав до м. Прага і відповідно спільного проживання вже не було.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву і додатково пояснила суду, що діти зареєстровані в Україні у кватирі, яка належить позивачу. В іншому судовому процесі позивач стверджував, що живе в Україні, а в Чехії лише працює. У Чехії відповідачка та діти проживали в м. Острава, а позивач у м. Прага, тож реально та ефективно позивач дітьми не займався та на момент їх переміщення не здійснював права піклування. Крім того, позивач особисто надав дозвіл та відповідно свою згоду на переміщення дітей. У даному випадку слід врахувати інтереси дітей, вони з вересня 2020 року навчаються у школі в м. Києві, ОСОБА_4 займається музикою, хлопчики забезпечені медичним обстеженням, мають друзів, володіють українською мовою, крім того, старша дитина висловила свою думку, яка полягає у небажанні повертатись до Чехії.

В судовому засіданні 02.07.2021 року, у якому приймав участь представник третьої особи, останній пояснив суду, що дитина вважає себе громадянином України і хоче залишитись в Україні. У такому віці, в якому на теперішній час знаходяться діти, друзі та соціальні зв`язки швидко знаходяться та налагоджуються, тож соціалізація дітей в Україні є не меншою ніж в Чехії і суд має керуватись в даному випадку інтересами саме дітей. На теперішній час діти опинились в родинному колі матері та бабусі і на території України забезпечені всім на необхідним. Представник вважає недоцільним повернення дітей до Чеської республіки.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, заслухавши думку дитини, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідачка є громадянами України, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями їх паспортів громадян України (а.с. 7-10, 26-27).

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10, 108).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Острава (Чеська Республіка) народився ОСОБА_4 , батьками якого є позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 (а.с. 18-23).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Острава (Чеська Республіка) народився ОСОБА_3 , батьками якого є позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 (а.с. 12-17).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2021 року у справі №755/16559/20, шлюб між сторонами у справі розірваний (а.с. 24-25).

Згідно довідки Відділення в справах перебування іноземців Департаменту політики притулку та міграції МВС ЧР від 18.01.2021 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має дозвіл на постійне проживання на території ЧР з 09.01.2014 року з метою/з міркувань: спільне проживання іноземців (п. «г» ч. 1 ст. 66) (а.с. 28-30).

Згідно довідки Відділення в справах перебування іноземців Департаменту політики притулку та міграції МВС ЧР від 18.01.2021 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має дозвіл на постійне проживання на території ЧР з 04.06.2013 року з метою/з міркувань: сімейні (а.с. 31-33).

За змістом довідки «Початкова школа та дитячий садок Острава» від 22.09.2020 року, довідка видана ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у навчальному році 2017-2020 (а.с. 34-36).

За змістом довідки про відвідування навчального закладу «Дитячий садок Острава» від 25.09.2020 року, довідка видана на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому, що вищезгаданий відвідував дитсадок Дворжакова 4 в період з 01.09.2012 р. до 31.08.2015 р. (а.с. 37-39).

Згідно довідки про навчання «Початкова школа та дитячий садок Острава» від 22.09.2020 року, довідка видана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому, що він був (є) учнем цієї шкоди в період з 01.09.2015 р. до 31.08.2020 р. (а.с. 40-42).

Згідно довідки «Початкова школа мистецтв, Острава» від 22.09.2020 року, довідка видана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тому, що він з 04.09.2017 р. до 30.06.2020 р. відвідував навчання за музичним фахом по класу фортепіано (а.с. 43-45).

За змістом довідки медичної установи Чеської Республіки від 22.09.2020 року, ОСОБА_3 значиться на обліку в амбулаторії та застрахований належним чином від народження, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зроблено належні щеплення згідно з чинним графіком та додатково вакциною Синфлорикс (а.с. 46-48).

За змістом довідки медичної установи Чеської Республіки від 22.09.2020 року, ОСОБА_4 значиться на обліку в амбулаторії та застрахований належним чином від народження, тобто ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зроблено належні щеплення згідно з чинним графіком щеплень (а.с. 49-51).

За змістом пояснень позивача, що були ним надані інспектору сектора ювенальної превенції Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві 12.11.2020 року, позивач проживає в АДРЕСА_1 . У поясненнях позивач вказує, що дійсно проживає за вище вказаною адресою. Зі своєю дружиною він перебував у шлюбі близько 13 років, в якому у подружжя народилось двоє дітей, що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , проте з моменту народження проживали та навчались в Чеській Республіці. У вересні 2020 року, коли позивач був у м. Прага на роботі, дружина забрала малолітніх дітей та перетнувши кордон без дозволу позивача приїхала в Україну, де весь час знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 . Про те, що дружина поїхала позивачу стало відомо через власника житла, у якого родина винаймала квартиру, через три тижні після від`їзду. Враховуючи отриману інформацію позивач одразу приїхав до України або зустрітись з дітьми та дізнався, що вони навчаються у СЗШ №99. 22.11.2020 року позивач прийшов до школи та зв`язавшись із класними керівниками повідомив, що хоче зустрітись зі своїми синами, однак класні керівники повідомили, що це неможливо (а.с. 89-90).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають паспорти України для виїзду за кордон (а.с. 140).

За змістом Підтвердження заяви про зміну кількості користувачів квартири наданого ОСОБА_11 04.09.2020 року, 29.03.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір найму, яким передбачається оренда квартири у будинку, що знаходиться у спільній власності ОСОБА_11 і адресою якого є: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 . 31.03.2017 року ОСОБА_2 , у відповідності з положеннями, викладеними в законі ОZ (Цивільний кодекс) 89/2012, параграф 2273, заявила про зміну у кількості користувачів квартири, а саме про те, що з попередньої кількості чотирьох, кількість користувачів квартири зменшилась до трьох чоловік, через відсутність в квартирі ОСОБА_1 . ОСОБА_11 вказує, що беручі до уваги той факт, що вона перебувала у контакті з вищезазначеною родиною, а також те, що будучи на пенсії, вона перебувала переважно дома, вона може підтвердити, що з причин тривалої відсутності ОСОБА_1 , заява про зміну у кількості користувачів вищезазначеної квартири є правдивою, тому, на її основі і виходячи із зазначеної у ній кількості осіб-користувачів, було проведено перерахунок вартості надання послуг з кількістю їх споживачів, що дорівнює трьом особам (а.с. 141-142).

Згідно наявної в матеріалах справи заяви позивача від 28.03.2018 року, складеної у м. Прага до компетентних органів, або усіх кого це стосується від громадянина України ОСОБА_1 (зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 ): «Я, батько ОСОБА_1 , цим даю згоду на тимчасовий виїзд за кордон України до республіки Молдови, Грузії, республіки Вірменія, Болгарія, Хорватія, Кіпр, Румунія та до країн Шенгенської угоди (Австрія, Бельгія, Данія, Фінляндія, Франція, Греція, Іспанія, Люксембург, Нідерланди, Німеччина, Португалія, Швеція, Італія, Естонія, Латвія, Литва, Мальта, Польща, Чехія, Словаччина, Словенія, Угорщина, а також Норвегія, Ісландія, Ліхтенштейн та Швейцарія. Термін дії згоди з 28.03.2018 року по 31.12.2028 року, моєму неповнолітньому сину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітньому сину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі їх матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка відповідає за життя і здоров`я наших дітей та забезпечить повернення до України після закінчення строку перебування їх за кордоном України, та має право вирішувати всі питання, що стосуються наших дітей, які можуть виникнути під час поїздки, в тому числі захищати їх права в усіх відповідних органах на період поїздки. Сповіщаю, що підстав, які відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадян України» обмежують право ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , на виїзд за кордон немає» (з.б.а.с.142).

За змістом довідок СЗШ І-ІІІ ступенів №99 м. Києва від 10.09.2020 року №02-23/99 та №02-23/100, вказані довідки видані ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , про те, що вони дійсно навчаються у СЗШ І-ІІІ ступенів №99 м. Києва в 5-Б та 1-В класах відповідно (а.с. 143).

Згідно характеристики на учня 1-в класу СЗШ І-ІІІ ступенів №99 м. Києва ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина вступила до 1 класу шкоди 01.09.2020 року і по теперішній час навчається у цій школі. Дитина спокійна, врівноважена, доброзичлива. Розуміє та вільно спілкується українською мовою. Має успіхи у засвоєнні програми першого класу. Приймає активну участь у навчальному процесі та поза ним. У колективі має дружні відносини з однокласниками, завжди готовий прийти на допомогу. Мама сумлінно виконує батьківські обов`язки, цікавиться успіхами, слідкує за здоров`ям і розвитком дитини (з.б.а.с. 143).

Згідно характеристики на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учня 5-б класу СЗШ №99 м. Києва, хлопчик навчається у школі з вересня 2020 року. За час навчання проявив себе як учень з достатнім рівнем знань. Старанно ставиться до навчання, відповідальний, зосереджений, на заняттях активний. Саша багато читає, вільно володіє українською мовою, цікавиться англійською мовою, історією, літературою. Учень товариський, має друзів у класі, завжди готовий прийти на допомогу. За характером хлопець спокійний, сором`язливий, свої дії контролює. На заняття не запізнюється. Дитина забезпечена усім необхідним для навчання. Мама приділяє достатню увагу вихованню сина. Підтримує постійний зв`язок з класним керівником (а.с. 144).

За змістом характеристики Дитячої школи мистецтв №6 ім. Г. Жуковського від 17.03.2021 року, ОСОБА_4 навчається в дитячий школі мистецтв №6 ім. Г. Жуковського Дніпровського району м. Києва на музичному відділенні по класу фортепіано (4 клас). Учень дуже старанно відноситься до занять. На заняттях уважно слухає зауваження викладача. Домашнім завданням приділяє достатньо уваги. За минулий рік досяг певних спіхів (з.б.а.с. 144).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачкою укладено відносно дітей декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (а.с. 145, з.б.а.с. 145).

Також із матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі існують й інші судові спори, а саме: за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з матір`ю та стягнення аліментів (справа №755/18468/20); за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми шляхом визначення порядку спілкування з дітьми (справа №755/55/21) (а.с. 146-148).

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями частини першої статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції 1980 року цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції 1980 року права піклування, згадані в пункті а), можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Частиною першою статті 12 Конвенції 1980 року передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Статті 12, 20 Конвенції 1980 року містять перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання.

Так, суд може відмовити в поверненні дитини у таких випадках: якщо з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12 Конвенції 1980 року); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Конвенції 1980 року).

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулась зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Інтерес дитини в тому, щоб не бути вивезеною зі свого постійного місця проживання без достатніх гарантій стабільності в нових умовах, поступається перед основним інтересом будь-якої особи не бути підданій фізичній або психологічній загрозі або поміщеній в нетерпиму обстановку.

Згідно зі статтею 13 Конвенції 1980 року, незважаючи на положення попередньої статті (стаття 12 Конвенції 1980 року), судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, яка досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини.

Відповідно до частини другої статті 13 Гаазької Конвенції 1980 року судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Стаття 12 Конвенції про права дитини закріплює, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Гаазької конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.

Право піклування в контексті Гаазької конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Гаазька конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримування дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Гаазької конвенції, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції.

Згідно з висновками ЄСПЛ, висловленими у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява № 14737/09, рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада 2013 року, зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року).

Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції).

Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення.

Отже, нормами ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» ЄСПЛ: а) вказав на необхідність гармонійного застосування при вирішенні цивільних справ про міжнародне викрадення дітей положень Гаазької конвенції 1980 року, статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини 1950 року та Європейської конвенції про права дитини 1989 року (п. 132); б) підкреслив, що у цій категорії справ має бути забезпечено справедливий баланс між конкуруючими інтересами дитини та її батьків, при цьому першочергової уваги потребують саме інтереси найкращі інтереси дитини; та в) чітко визначив свою компетенцію перевіряти процедуру розгляду національним судом спору стосовно дитини, зокрема, чи були дотримані національним судом при застосовуванні і тлумаченні положень Гаазької конвенції 1980 року ті гарантії, які передбачено статтею 8 Європейської конвенції 1950 року (п. 133).

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Maumousseau and Washington v. France» від 06 грудня 2007 року (§ 72), у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 06 липня 2010 року (§ 138) зазначено, що «не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно».

У своєму Зауваженні загального порядку № 7 (2005) про здійснення прав дитини в ранньому дитинстві Комітет з прав дитини прагнув заохотити визнання державами - учасницями того, що маленькі діти є носіями всіх прав, закріплених у цій Конвенції, і що раннє дитинство є критичним періодом для реалізації цих прав. Найкращі інтереси дитини розглядаються, зокрема, в статті 13, викладеній таким чином: «13. Найкращі інтереси дитини. Стаття 3 встановлює принцип, згідно з яким найкращі інтереси дитини є предметом першочергової уваги в усіх діях щодо дітей. У силу своєї відносної незрілості, малолітні діти залежать від відповідальних органів, які здійснюють оцінку та представляють їхні права та найкращі інтереси щодо рішень і дій, які стосуються їхнього благополуччя, беручи при цьому до уваги їхні думки та здібності, що формуються. Принцип найкращих інтересів неодноразово з`являється в Конвенції (в тому числі в статтях 9, 18, 20 і 21, які є найбільш доречними стосовно раннього дитинства). Принцип найкращих інтересів поширюється на всі дії, що стосуються дітей, і вимагає активних дій із захисту їхніх прав та сприяння їх виживанню, зростанню та благополуччю, а також заходів з підтримки та надання допомоги батькам та іншим особам, які несуть щоденну відповідальність у питаннях реалізації прав дітей: (а) Найкращі інтереси окремих дітей. Увесь процес прийняття рішень, що стосуються опіки над дитиною, охорони її здоров`я, навчання тощо, повинні враховувати принцип забезпечення найкращих інтересів, в тому числі рішення батьків, фахівців та інших осіб, відповідальних за дітей. Державам-учасницям наполегливо пропонується передбачити положення про незалежне представництво малолітніх дітей в усіх юридичних провадженнях особою, яка діятиме в інтересах дитини, а також можливість заслухати дітей в усіх випадках, в яких вони здатні висловити свої думки або вподобання (§ 39 рішення ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 від 26 листопада 2013 року).

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи рішення у справі суд ураховує, що позивач, відповідач та обоє їх неповнолітніх дітей є громадянами України.

Місце проживання сторін у справі зареєстроване у встановленому законом порядку в м. Києві.

Так само неповнолітні діти колишнього подружжя мають зареєстроване місце проживання в м. Києві у належній позивачу квартирі, що визнано та не заперечувалось сторонами у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач надав письмову згоди на виїзд своїх дітей за кордон у супроводі їх матері і ця згода надана терміном до 31.12.2028 року, тож відсутні підстави вважати, що відповідачка без згоди батька дітей повернула їх до України та незаконно утримує їх на території України.

Крім того, за змістом вказаної згоди, відповідачка мала забезпечити саме повернення дітей до України, що фактично і було нею зроблено, а виїзди дітей за кордон України визначались у цій згоді як тимчасові.

Також суд дійшов висновку, що стороною відповідача надлежним чином підтверджено, що у момент переміщення дітей піклування про них з боку батька не було ефективним, адже згідно описаної вище заяви власника орендованої квартири у м. Острава з березня 2017 року кількість користувачів квартири зменшилась до трьох осіб за рахунок відсутності проживання у ній позивача. При цьому, відсутність проживання разом із дітьми також в сукупності підтверджується і тим, що позивач особисто вказував про те, що працює у м. Прага, що не одразу виявив відсутність дружини з дітьми за місцем проживання у м. Острава, а надаючи пояснення інпектору сектора ювенальної превенції зазначив, що лише через три тижні після від`їзду йому стало відомо про переїзд родини.

Посилаючись на те, що позивач приймав участь в матеріальному забезпеченні дітей останній додав до своєї позовної заяви банківські виписки та роздруківки, однак суд вважає, що такі додатки не можуть бути доказами у справі враховую відсутність їх належного перекладу на державну мову України, адже згідно ч. 1 ст. 9 ЦПК України, цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Окрім вказаного, суд приймає до уваги думку старшої дитини ОСОБА_4 щодо його небажання повертатись до Чеської Республіки. В силу свого віку та можливості висловити свою думку, дитина тим найменш має почуття, що проживання у Чехії було для нього «поганим», «тяжким», а в Україні йому добре.

Із матеріалів справи вбачається, що діти влашовані та навчаються у школі, мають певні досгнення, захоплення, друзів, вільно володіють українською мовою, забезпечені медичним обслугованням.

При цьому, за встановлених судом обставин, строк договору оренди житла в м. Острава закінчився, позивач визнає, що власного житла в Чеській республіці не має і не надав суду будь-яких доказів про наявність у нього місця проживання на території Чехії хоча б на підставі договору оренди. Так само відсутні і докази про наявність у самого позивача права на постійне чи тимчасове проживання на території Чехії та докази дійсного працевлаштування позивача у Чеській республіці. Поряд і з цим, у заяві про надання дозволу на виїзд дітей за кордон від 28.03.2018 року та у поясненнях інспектору сектора ювенальної превенції від 12.11.2020 року позивач вказував, що проживає за місцем своєї реєстрації у АДРЕСА_1 .

Наведене свідчить, що за встановлених та описаних вище умов, повернення дітей до Чеської республіки не може відповідати їх інтересам як з огляду на їх інтереси матеріального забезпечення та належних умов проживання, так і з огляду на їх соціальні інтереси, адже за наведених обставин наявний ризик потрапляння дітей у нетерпиму обстановку. Натомість задоволення заяви про повернення дітей матиме наслідком їх вилучення із соціального середовища, в якому вони розвиваються та адаптувалися, що не сприятиме стабільності їх соціального життя.

Стосовно посилань позивача на порушення його прав як батька неповнолітніх дітей, суд зазначає, що рішення у справі про повернення дитини до держави її постійного проживання повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати інтересам дитини. І втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, у даному випадку переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дітей в конксті прийняття рішення у якнайкращих інтересах цих дітей.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенціїю про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання незаконним утримування дітей на території України та забезпечення їх повернення до Чеської Республіки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 27.08.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Харківське шосе, 4а, ).

Суддя -