Провадження №22-ц/812/767/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 квітня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №478/244/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Казанківський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Іщенко Христини Валеріївни у приміщенні цього суду 25 січня 2021 року, повний текст якої складений 29 січня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Касьяна М.С. звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС» (далі ПАТ «ПІВНІЧТРАНС») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 01 лютого 2019 р. працював в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» на посаді водія автотранспортних засобів на умовах повної зайнятості. 17 липня 2019 року його було звільнено з підприємства за власним бажанням. Причиною звільнення стало те, що за весь період роботи в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» позивач так і не отримав заробітної плати. Заборгованість по заробітній платі станом на 17 липня 2019 року, склала 24503 грн. Факт невиплати ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» заробітної плати підтверджується відсутністю доказів її виплати ОСОБА_1 та довідкою за формою ОК-5 з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, де зазначені суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Крім того, відповідач за 3 місяці роботи не здійснював оплату страхових внесків за позивача як найманого працівника. Жодних документів про отримання заробітної плати за час роботи в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» ОСОБА_1 не підписував. При усному зверненні позивача до відповідача з вимогою про надання довідки про заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу було відмовлено.

Посилаючись на викладене та з урахуванням того, що затримка розрахунку за період з 18 липня 2019 р. по 11 лютого 2020 р. складає 144 робочих дня, а середній заробіток цей період 30816 грн., позивач просив стягнути вказану суму та заборгованість по заробітній платі у розмірі 24503 грн.

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представником відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС»подав відзив та пояснення на позов, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на їх безпідставність та невідповідність дійсним обставинам. Свої заперечення представник відповідача мотивував тим, що позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування пред`явлених вимог стосовно наявності заборгованості по виплаті заробітної плати за весь період його трудової діяльності на підприємстві. Довідка форми ОК-5 з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, на яку він посилається, підтверджує лише нарахування пенсії, кількість днів та сплату страхових внесків, однак ніяким чином не може підтверджувати наявність заборгованості по виплаті заробітної плати застрахованій особі позивачеві. Також відповідач надав суду пояснення, в яких зазначено, що відповідно до відомостей стосовно загальної суми доходів ОСОБА_1 за період з 01 лютого по 17 липня 2019 року, які надані Казанківською державною податковою інспекцією Баштанського управління Головного управління ДПС у Миколаївській області до суду, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» заробітну плату у наступних розмірах: за 1 квартал 2019 року - 8346 грн., за 2 квартал 2019 року - інформація відсутня; за 3 квартал 2019 року 234 грн. 16 коп., що підтверджує позицію ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» про те, що ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» вчасно виплачувалась заробітна плата, а також, що позивач її отримував. З 01 квітня 2019 року по 16 липня 2019 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці без надання пояснень (підтверджується Актами ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» від 01 квітня 2019 року, 29 квітня 2019 року, 29 травня 2019 року, 26 червня 2019 року, 17 липня 2019 року та витягами з табелів обліку використання, робочого часу), а тому заробітна плата за період прогулу не нараховувалась.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» замінено на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС» (далі ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС»).

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2020 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що надана позивачем на підтвердження своїх вимог довідка форми ОК-5 не є первинною бухгалтерською чи іншою фінансовою документацією, а є лише зведеною інформацією з Реєстру застрахованих осіб, яка з огляду на її характер не містить даних, які б свідчили про те, що роботодавець нараховану заробітну плату не виплачував працівникові, чи допускав прострочення її виплати.

Відтак, на переконання суду, наданий позивачем доказ не підтверджує наявність перед ним заборгованості з виплати заробітної плати у зазначеному в позовній заяві розмірі, не замінює належні та допустимі докази, які можуть бути предметом доказування та нести в собі інформацію відносно нього.

Проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» здійснювало нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 . Сама по собі втрата підприємством первинних бухгалтерських документів, які підтверджують виплату заробітної плати, з огляду на доведеність існування такої документації, на чому акцентували увагу свідки та що зафіксовано в додатку №1 до акту про наслідки залиття архівного приміщення, не можуть свідчити про невиплату заробітної плати позивачеві. Доведеність виникнення форс-мажорних обставин (затоплення архівного приміщення ПАТ «ПІВНІЧТРАНС»), які відповідач не міг передбачити, що призвело до втрати документації, не можуть використовуватись як безсумнівне свідчення факту невиконання відповідачем трудових зобов`язань перед ОСОБА_1 щодо виплати заробітної плати з огляду на доведеність обставин зворотного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Касьян М.С. вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково відмовив у задоволенні позову, оскільки факт невиплати відповідачем заробітної плати ОСОБА_1 підтверджується відсутністю доказів зворотного та довідкою за формою ОК-5 з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наданий відповідачем акт про наслідки залиття нежитлового приміщення не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки відповідачем не доведено виконання вимог статті 44.5 Податкового кодексу України у разі втрати первинних бухгалтерських документів. Представник позивача також підтвердив наведений у позовній заяві розрахунок позовних вимог, зауважив про неправдивість тверджень відповідача про відсутність позивача на роботі та звернув увагу апеляційного суду на наслідки вирішення аналогічних спорів за участі ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» іншими судами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив мотивований тим, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту заборгованості із заробітної плати на день звільнення його з роботи, тоді як відповідач довів відсутність такої заборгованості, а тому висновок суду про відмову у позові є правильним.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 01 лютого 2019 року знаходився у трудових відносинах з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів. Наказом № 141 к від 17 липня 2019 року його було звільнено з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України (том 1, а.с. 7-8).

Посилаючись на те, що за час роботи у ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» він не отримував заробітну плату, та після звільнення відповідач з ним не розрахувався, позивач просив стягнути на його користь заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку.

Тобто спір виник щодо захисту прав працівника на отримання заробітної плати.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог через наявність доказів проведення відповідачем розрахунку з позивачем в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками.

Частиною 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина 1 статті 115 КЗпП України).

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Аналогічна норма міститься в статті 30 Закону України «Про оплату праці», яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Загальними вимогами процесуального права (статті 89, 263, 264 ЦПК України) визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами 3, 4 статті 12, частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом наведених положень процесуального закону щодо розподілу обов`язку доказування, аналізу статей 115, 116 КЗпП України слід дійти висновку, що відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з довідки ПАТ «Північтранс», ОСОБА_1 за лютий 2019 року та березень 2019 року, а також за липень 2019 року нараховано 8580 грн. 16 коп. заробітної плати, з якої утримано податки в розмірі 1716 грн. 79 коп. (том 1, а.с. 213). За квітень травень 2019 року нарахування заробітної плати не проводилось.

Аналогічні відомості щодо обсягів та періоду нарахування заробітної плати викладені в Індивідуальних відомостях про застраховану особу ( ОСОБА_1 ) форми ОК-5 Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (том 1, а.с. 9-10).

Також згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України про суми отриманих доходів (том 1, а.с. 193) ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» нараховано ОСОБА_1 : за перший квартал 2019 року - 8346 грн. доходу (заробітна плата), перераховано в бюджет - 1502 грн. 28 коп. податку, за другий квартал 2019 року нараховано 234 грн. 16 коп. доходу (заробітна плата).

Відповідно до витягів з табелів обліку використання робочого часу з 01 квітня 2019 року по 16 липня 2019 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці (том 1, а.с. 214-219). Відповідно до актів ПАТ «Північтранс» від 01 квітня 2019 року, 29 квітня 2019 року, 29 травня 2019 року, 26 червня 2019 року, 17 липня 2019 року позивач у вказаний у витягах з табелів обліку використання робочого часу період був відсутній на роботі без надання пояснень (том 1, а.с. 220-224).

Оскільки належними та допустимими доказами підтверджується факт відсутності ОСОБА_1 на роботі з 01 квітня 2019 року по 16 червня 2019 року, що свідчить про те, що він не виконував обов`язки, передбачені трудовим договором, відсутні передбачені законом підстави для нарахування та виплати йому заробітної плати за вказаний період.

Щодо заробітної плати за лютий та березень 2019 року, то її нарахування та виплата позивачеві у розмірах, які відповідають наведеним вище доказам (довідці ПАТ «Північтранс», відомостям з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України, Індивідуальним відомостям про застраховану особу), підтверджується наданими відповідачем світлокопіями відомостей на виплату готівки ПАТ «ПІВНІЧТРАНС»: № 267 за лютий 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав 773 грн. 13 коп., № 450 за лютий 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав 2544 грн. 40 коп., № 430 за березень 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав 824 грн. 64 коп., № 508 за березень 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав 2492грн. 89 коп. та № 1142 за липень 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав 228 грн. 31 коп. Отримання наведених сум підтверджується підписами ОСОБА_1 на вставних аркушах до відомостей (том 1, а.с. 85-94).

Проаналізувавши наявні у справі доказі в їх сукупності та взаємозв`язку, з дотриманням вимог статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог як про стягнення заробітної плати так і середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки належними та допустимими доказами доведено виконання відповідачем обов`язку щодо проведення із відповідачем розрахунку по заробітній платі у передбачені законом строки.

Апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги як безпідставні.

Так, доводи про те, що факт невиплати відповідачем заробітної плати ОСОБА_1 підтверджується відсутністю доказів протилежного та довідкою за формою ОК-5 з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування спростовується наданими відповідачем доказами виконання роботодавцем обов`язку щодо розрахунку із працівником по заробітній платі, яким вже надана оцінка у цій постанові апеляційного суду. Крім того зазначена представником позивача довідка не є підтвердженням невиплати ОСОБА_1 заробітної плати, у ній зазначені відомості про всі місця роботи застрахованої особи за певний період та наводиться інформація про суму заробітку за кожний місяць окремо за кожним місцем роботи, про кількість днів страхового стажу та робиться позначка про сплату страхових внесків. Але ця довідка не підтверджує виконання або не виконання роботодавцем вимог щодо оплати праці.

Також не заслуговують на увагу посилання на те, що наданий відповідачем акт про наслідки залиття нежитлового приміщення не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки відповідачем не доведено виконання вимог статті 44.5 Податкового кодексу України у разі втрати первинних бухгалтерських документів, оскільки такі аргументи та заперечення в суді першої інстанції позивачем не заявлялись і предметом дослідження судом не були, а тому в силу вимог статті 367 ҐЦПК України не підлягають оцінці апеляційним судом.

Також не можуть бути взяті до уваги аргументи апеляційної скарги, які стосуються результатів вирішення судами справ за участю інших осіб, оскільки вони не мають стосунку до вирішення даного спору.

Оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції правильно застосовував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Касьяна Миколи Степановича залишити без задоволення, рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

__________________________________________________

Повний текст постанови виготовлено 20 квітня 2021 року