"30" серпня 2021 р. Справа № 363/3542/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про залишення позовної заяви без руху

30 серпня 2021 року м. Вишгород

Суддя Вишгородського районного суду Київської області Лукач О.П., перевіривши на відповідність вимогам статей 175, 177 ЦПК України позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

25 серпня 2021 року до Вишгородського районного суду надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3

( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області 19 квітня 2004 року, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ), складений ним 2 лютого

2021 року в присутності двох свідків в Міській клінічній лікарні Одеської міської ради та посвідчений директором Міської клінічної інфекційної лікарні Одеської міської ради.

Відповідно до частини першої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд відкриває провадження у справі за позовною заявою за відсутності підстав для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульований ЦПК України. Подання позовної заяви має відбуватись з дотриманням певних умов.

Перевіривши матеріалами позовної заяви, суд вважає необхідним залишити позовну заяву без руху з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 175, частини п`ятої статті 177 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Зі змісту позовної заяви убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 однак доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема свідоцтва про смерть, до позовної заяви не додано.

Предметом пред`явленого ОСОБА_1 позову є заповіт ОСОБА_3 , складений ним 2 лютого 2021 року у присутності двох свідків в Міській клінічній лікарні Одеської міської ради та посвідчений директором Міської клінічної інфекційної лікарні Одеської міської ради, при цьому до позовної заяви не додано доказів перебування ОСОБА_3 на лікуванні у вказаній лікарні та що він перебував у тяжкому стані, фізично не здоровим та потребував сторонньої допомоги. До участі у справі позивачем не залучено Міську клінічну інфекційну лікарню Одеської міської ради.

У позовній заяві позивач зазначає, що вона зверталася до нотаріуса Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області та отримала відмову, яка є підставою для її звернення до суду із позовною заявою щодо стягнення майна, яке їй належить передати по закону, при цьому доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не долучено, зокрема, відсутні висновки нотаріуса, викладені у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене у частинах перші та другій статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті

(стаття 1233 ЦК України).

Право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільне від предмету спадкування (спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), а відтак, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.

Відповідно до підпункту 6 пункту16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК ( 435-15 ) немає відповідного правила.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Згідно з пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Згідно із частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

З копії заповіту, долученого до позовної заяви вбачається, що спір між сторонами у даній справі виник саме з приводу визнання його недійсним, яким ОСОБА_3 заповідав все своє майно ОСОБА_2 , у тому числі, нерухомого майна, яке належить спадкодавцю. Тобто заповіт крім іншого, стосується нерухомого майна, при цьому позивачем не зазначено нерухоме майно, яке є предметом заповіту та на яке вона претендує, як особа, яка проживала із спадкодавцем. Вказане має значення для визначення підсудності цієї справи.

Так, звертаючись до Вишгородського районного суду Київської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , посилається на положення «п.9 ст. 28 ЦПК України», при тому, що стаття 28 ЦПК Українни складається із частин, а не пунктів, та відповідно до частини дев`ятої статті 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

У позовній заяві позивачем зазначено адресу відповідача - АДРЕСА_1 , при цьому будь-яких доказів на підтвердження адреси місця реєстрації, місця проживання відповідача, місця знаходження майна відповідача або перебування чи постійного її заняття (роботи) за вказаною у позовній заяві адресою до позовної заяви не долучено.

Таким чином, позивачем не обґрунтовано та не підтверджено жодними доказами підстави звернення саме до Вишгородського районного суду Київської області.

Наявність встановлених судом недоліків позовної заяви у сукупності позбавляє суд можливості забезпечити процесуальні права згідно із статтями 43, 49, 130 ЦПК України і визначити територіальну підсудність справи.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовна заява подана з недотриманням вимог, встановлених статями 175, 177 ЦПК України, які є імперативними нормами закону та мають вичерпний перелік вимог щодо належного оформлення позовної заяви.

Відповідно до статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду заяви постановляє ухвалу про залишення її без руху.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне залишити позовну заяву ОСОБА_1 без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків, зазначених у цій ухвалі шляхом подання до суду позовної заяви у новій редакції із зазначенням доказів на підтвердження викладених у ній обставин, долучити докази.

Керуючись статтями175, 177, 185 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним залишити без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків заяви протягом десяти днів з дня отримання ухвали.

Роз`яснити позивачу, що у разі не усунення недоліків у встановлений строк, заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лукач