Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1858/20 Головуючий у 1-й інст. Збаражський А. М.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №276/1858/20 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 01 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського А.М. в смт. Хорошів,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н від 18.07.2011. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, унаслідок чого станом на 23 вересня 2020 року виникла заборгованість в сумі 20 657 грн 06 коп., з яких: 20 236 грн 98 коп. заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 20,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 20 216 грн 98 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 00 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками; 420 грн 08 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 00 грн 00 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 00 грн 00 коп. нарахована пеня; 00 грн 00 коп. нараховано комісії. Враховуючи вищевикладене, просило стягнути з відповідача 20 657 грн 06 коп заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 01 листопада 2021 року у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування. Вказує, що на підставі підписаної анкети-заяви відповідачу 09.11.2017 було видано кредитну картку, встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 грн., який згодом було збільшено до 23000 грн. Зазначає, що відповідач після отримання перевипущених карт за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення їх активації, користувався картками, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація карток та користування картковим рахунком свідчать про укладення між сторонами кредитного договору. Стверджує, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором відповідач має борг перед банком, який складається з двох складових, а саме: 20 грн заборгованість за тілом кредиту та 20 216,98 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також 420,08 грн заборгованості за простроченими відсотками. Вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив розрахунок заборгованості та виписку по картковому рахунку, в результаті чого ухвалив незаконне рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 18.07.2011 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якої АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 18.07.2011 року, відповідно до якої відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Долучений до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом процентів, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг - відповідачем не підписаний.

Відповідно до змісту анкети-заяви споживач погодився з тим, що зазначена заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір про надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 23 вересня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 18 липня 2011 року становить 20 657 грн 06 коп., з яких: 20 236 грн 98 коп. заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 20,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 20 216 грн 98 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 00 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками; 420 грн 08 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 00 грн 00 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 00 грн 00 коп. нарахована пеня; 00 грн 00 коп. нараховано комісії.

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача розмір кредитного ліміту Банком змінювався: 09.11.2017 року кредитний ліміт встановлено 900,00 грн, 23.12.2017 року кредитний ліміт було збільшено до 1500,00 грн, 23.12.2017 року кредитний ліміт збільшено до 2000,00 грн, 23.12.2017 року кредитний ліміт було збільшено до 2500,00 грн, 23.12.2017 року кредитний ліміт збільшено до 3000,00 грн; 02.01.2018 року кредитний ліміт було збільшено до 4000,00 грн, 09.07.2018 року кредитний ліміт зменшено до 3999,98 грн, 10.07.2018 року кредитний ліміт становив 3999,98 грн, 10.08.2018 року кредитний ліміт було збільшено до 18000,00 грн, 20.08.2018 року кредитний ліміт збільшено до 20000,00 грн, 20.08.2018 року кредитний ліміт збільшено до 21000,00 грн; 21.08.2018 року кредитний ліміт було збільшено до 23000,00 грн, 21.08.2018 року кредитний ліміт зменшено до 22500,00 грн, 21.08.2018 року кредитний ліміт було зменшено до 22000,00 грн, 04.11.2018 року кредитний ліміт становить 22000,00 грн, 27.03.2019 року кредитний ліміт зменшено до 21338,46 грн, 28.03.2019 року кредитний ліміт зменшено до 21338,00 грн, 29.03.2019 року кредитний ліміт зменшено до 21340,00 грн, 18.04.2019 року кредитний ліміт зменшено до 21331,88,00 грн, 19.04.2019 року кредитний ліміт становить 21331,88 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що випискою підтверджено, що відповідач користувався кредитними коштами та погашав отриманий кредит. Кошти, які вносились відповідачем на виконання умов кредитного договору, частково зараховувались в рахунок сплати відсотків, комісії та ін. Однак, як встановлено судом, банк безпідставно нараховував відсотки, оскільки вказані умови в належній формі не погоджені між сторонами. Відповідно до даної виписки по рахунку, сума внесених відповідачем коштів на погашення тіла кредиту перевищує суму фактично отриманих ним коштів. Відтак, відповідачем у повному обсязі погашено отриманий кредит, заборгованість перед банком відсутня.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, як невід`ємну частину кредитного договору.

Умовами та Правилами надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог визначено, в тому числі: порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату процентів нарахованих за період користування кредитом процентів, визначено права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом кредитор мав можливість додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком заява позичальника та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) суд зазначає, що наявність у справах неоднакових редакцій та положень Умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Однак, враховуючи вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, в межах кредитного ліміту.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості (в розрахунку заборгованості графа «тіло кредиту на звітну дату») та простроченої (графа «тіло кредиту прострочене на звітну дату»). Платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.

Отже, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Згідно матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту, яка складається з двох складових, а саме: заборгованості за поточним тілом кредиту 20,00 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту 20 216,98 грн.

При цьому, колегія суддів також враховує, що кредитні кошти надані відповідачу у вигляді поновлювальної кредитної лінії, тобто, після сплати зобов`язання по внесенню кредитних коштів позичальник має змогу знову ними користуватись.

Відтак, з урахуванням факту наявності саме поновлювальної кредитної лінії, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості, яка є саме заборгованістю за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, оскільки після пред`явлення вимоги про повернення коштів, банк має право на отримання від позичальника як непростроченого тіла кредиту, так і простроченого, який також є кредитом, наданим ОСОБА_1 та ним не повернутий.

Таким чином, встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит, а останній його не повернув, позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що складається зокрема із заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до виписки з особового рахунку відповідача вбачається, що з 09.11.2017 по 12.09.2020 ОСОБА_1 було витрачено кредитних коштів на суму 366 191,87 грн, а внесено на погашення протягом зазначеного періоду 353 667,37 грн. Відтак, заборгованість за простроченим кредитом складає 12 524,50 грн, а тому, зазначена сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту в розмірі 20236,98 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме стягнення заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту в сумі 12524,50 грн.

Щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками, апеляційний суд приходить до висновку про відмову позову в цій частині з огляду на наступне.

АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника процентна ставка не зазначена, а витяг з Тарифів та Витяг з Умов, які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача - не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що АТ КБ ПриватБанк на підтвердження своїх позовних вимог надало копію анкети-заяви позичальника від 18 липня 2011 року.

Вбачається, що вказана заява позичальника не містить умов щодо сплати прострочених відсотків.

Долучені до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, якими передбачено, зокрема, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, - відповідачем не підписані.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що анкета-заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, проте не конкретизовано, яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3,4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту та відсотками, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог банку та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту у сумі 12 524,50 грн.

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» задоволена на 60,63% (з 20 657,06 грн до 12 524,50 грн), тому сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» за подання позовної заяви становить 1274,44 грн (60,63% від 2102,00 грн).

При поданні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» було сплачено 3153,00 грн, а тому сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» за подання апеляційної скарги складає 1911,66 грн (60,63% від 3153,00 грн).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 01 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.07.2011 року в розмірі 12 524 грн 50 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 20,00 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 12 504,50 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та заборгованості за простроченими відсотками відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1274,44 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1911,66 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді