КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5390/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення до зазначеного помешкання та покласти судові витрати на відповідача.

Під час проведення підготовчого засідання 17 лютого 2021 року представник відповідача - ОСОБА_3 заявила клопотання, яке підтримане відповідачем, про зупинення провадження у даній справі до вирішення цивільної справи № 759/187/21 під головуванням судді Твердохліб Ю.О., предметом розгляду якої є розлучення та поділ майна подружжя.

На обґрунтування клопотання зазначено, що одночасно зі справою № 759/11403/20 про усунення перешкод у користуванні майном у провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між сторонами та поділ спільного майна подружжя, за результатом розгляду якої спірна квартира може бути визнана приватною власністю відповідача, а отже питання вселення позивача до цього житлового приміщення не буде порушувати права позивача.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року клопотання задоволено.

Зупинено провадження у справі № 759/11403/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 759/187/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що право вимоги та підстави, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача у даній справі залежать від вирішення ініційованого відповідачем судового спору щодо поділу майна подружжя, яке оспорюється, а тому клопотання про зупинення провадження у справі є обґрунтованим.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач та його представник - ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, та порушення норм процесуального права, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Як на підставу своїх вимог посилаються на те, що в оскаржуваній ухвалі суду не визначено ані вимог, ані підстав, на яких ґрунтується позов у справі щодо поділу майна подружжя, у зв`язку з чим залишилось невідомим, яким чином розгляд справи про усунення перешкод шляхом вселення залежить від розгляду справи про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Суд не врахував, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, фактично належить їм на праві спільної сумісної власності, а їх частки є рівними, що відповідає презумпції спільності права власності подружжя, яка не спростована, а тому позивач вважаться співвласником квартири. Необгрунтованими є обставини, які мав на увазі суд першої інстанції, застосовуючи положення пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, оскільки об`єктивна неможливість розгляду даної справи про усунення перешкод у користуванні квартирою до вирішення іншої справи про поділ майна подружжя відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Проте вказаний відзив залишається без розгляду колегією суддів на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України, оскільки в порушення вимог статей 183, 360 ЦПК України не підписаний особою, яка його подала.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 23 березня 2021 року розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 рокукожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

За змістом пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У такому випадку провадження у справі зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (пункт 5 частини першої статті 253 ЦПК України).

Така підстава зупинення провадження застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цій справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Відповідні норми спрямовані, зокрема, на попередження ухвалення судових рішень, виходячи з доказів і встановлених на їх підставі обставин, які можуть бути спростованими рішенням у іншій справі, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що у справі, яка переглядається апеляційним судом, предметом спору є усунення перешкод ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення позивача до зазначеного житлового приміщення.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав про те, що він разом з відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , оскільки вона набута у власність під час перебування в зареєстрованому шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що зареєстрована за ОСОБА_2 . Після фактичного припинення шлюбних стосунків у березні 2020 року та подання до суду позову про розірвання шлюбу, він вирішив тимчасово, з метою уникнення конфліктів з відповідачем, мешкати окремо, покинувши вказану квартиру. Через деякий час він вирішив повернутися до власного помешкання, проте дружина змінила замки, добровільного його в квартиру не пускає, внаслідок чого він позбавлений користування своїм єдиним житлом, незважаючи на те, що є його законним власником, зареєстрований в ньому, а у квартирі залишились його особисті речі.

За наведених обставин, позивач був змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення, посилаючись при цьому на положення статті 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 13 січня 2021 року у провадженні Святошинського районного суду м. Києва (головуючий суддя Твердохліб Ю.О.) перебуває цивільна справа № 759/187/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Обґрунтовуючи клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення вищевказаної справи № 759/187/21 представник відповідача - ОСОБА_3 посилалась на наявність судового спору між сторонами щодо поділу майна подружжя, до складу якого, зокрема, входить спірна квартира. У зв`язку із чим вважала, що розгляд даної справи необхідно зупинити до вирішення спору щодо поділу майна подружжя, оскільки неможливо буде встановити форму власності та частки, які припадають на кожну із сторін.

Як свідчать матеріали справи, з 14 травня 1994 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 2 червня 2006 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі наказу від 29 травня 2006 року № 1046-С/КІ, чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 110,20 кв. м, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Отже, вищевказана квартира була набута у власність відповідачем в період перебування сторін у шлюбі.

Згідно з частинами першою, другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя).

Статтею 368 ЦК України також встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що спірна квартира набута в період шлюбу між сторонами, а тому відносно придбаного майна презюмується право спільної власності подружжя.

Доказів на підтвердження того, що квартира не є спільною сумісною власністю сторін матеріали справи не містять, як і документального підтвердження правових підстав та змісту позовних вимог у справі про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до вимог статей 317, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підстава, передбачена пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України, виникає в процесі тоді, коли ухвалення рішення можливо лише після підтвердження фактів, що мають преюдиційне значення для даної справи, в іншій справі, що розглядається, зокрема в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про задоволення клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі в зв`язку із неможливістю розгляду даної справи до вирішення спору щодо поділу майна подружжя.

Зупиняючи провадження у справі, судом не зазначено, в чому полягає об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої та що наявні в матеріалах справи докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Крім того, районним судом не з`ясовано чи зареєстрований позивач у спірному житловому приміщенні та чи позбавляє його права користування цим приміщенням фактичне припинення сімейних відносин з номінальним власником квартири.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказував, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що між справами, які розглядаються Святошинським районний судом м. Києва, не існує тісного матеріально-правового зв`язку, який повинен виражатися в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи, а подані сторонами докази та підстави заявленого позову про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, тому доводи відповідача та її представника не свідчили про обов`язок суду першої інстанції зупинити провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо зупинення провадження є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки позов по суті заявлених вимог не розглядається.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній