Постанова

Іменем України

16 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 640/14934/19

провадження № 61-18933св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - арбітражний керуючий Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Даніка» Бондаренко Василь Анатолійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Тимошенком Дмитром Володимировичем, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року у складі судді Зуб Г. А.

та постанову Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Обґрунтовуючи позов, вказував, що у 2008 році учасники (засновники) Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Даніка» (далі - ТОВ фірма «Даніка») ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домовились про взяття кредиту у ВАТ «Морський транспортний банк» на ім`я фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_5 та передання в якості забезпечення виконання

за кредитним договором у заставу банку майна ТОВ фірми «Даніка» - нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 691,7 кв. м, що належать ТОВ фірма «Даніка» відповідно до договору купівлі-продажу від 28 лютого 2000 року № Н6-4, балансовою вартістю

237 137,83 грн, та надання фінансового поручительства для забезпечення зобов`язань ФОП ОСОБА_5 перед ВАТ «Морський транспортний банк»

за кредитним договором.

31 липня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ФОП ОСОБА_5 укладено кредитний договір

№ 00051/КН, згідно з пунктом 1.1 якого банк надав ФОП ОСОБА_5 кредит

у вигляді непоновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування на суму

2 420 150,00 грн зі сплатою 20% річних та кінцевою датою повернення кредиту

29 липня 2011 року.

В якості забезпечення вимог виконання зобов`язання за кредитним договором № 00051/КН банком з ТОВ фірма «Даніка» у цей же день укладений договір поруки № 00187-СКН, згідно з яким ТОВ фірма «Даніка» зобов`язалась солідарно відповідати перед банком за зобов`язанням ФОП ОСОБА_5 за вказаним кредитним договором. Також у якості забезпечення виконання зобов`язань між банком та ТОВ фірма «Даніка» укладено договір іпотеки.

Отриманні ФОП ОСОБА_5 кредитні кошти розподілені між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступним чином: 50% кредитних коштів отримала ОСОБА_3 , а інші 50% - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Кошти були витрачені на особисті потреби засновників, а не на користь товариства.

02 квітня 2012 року відповідач ОСОБА_2 склав розписку, в якій зобов`язався особисто погасити борг у розмірі 2 420 150 грн шляхом перерахування зазначених коштів на розрахунковий рахунок ТОВ фірма «Даніка» або

на розрахунковий банківський рахунок відповідно до графіка погашення заборгованості за кредитом, наданим ВАТ «Морський транспортний банк».

02 квітня 2012 року між ТОВ фірма «Даніка» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги № 1, відповідно до якого ТОВ фірма «Даніка» відступила, а позивач прийняв на себе право вимоги виконання зобов`язання

за борговою розпискою ОСОБА_2 від 02 квітня 2012 року.

Станом на 26 червня 2019 року відповідачем ОСОБА_2 не виконано зобов`язання за борговою розпискою від 02 квітня 2012 року, тому позивач

26 червня 2019 року надіслав йому поштою повідомлення - вимогу № 26/6-3,

в якій повідомив про відступлення ТОВ фірмою «Даніка» на його користь права вимоги до відповідача за його борговою розпискою від 02 квітня 2012 року

та висловив вимогу про виконання зобов`язання - сплату боргу в розмірі

2 420 150,00 грн протягом 7 днів з дня отримання повідомлення-вимоги.

Оскільки відповідач у добровільному порядку вимогу не виконав, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 борг у розмірі 2 420 150,00 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 9 605,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду

від 05 листопада 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції,

з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що надана позивачем боргова розписка не містить обов`язкових умов щодо зобов`язання повернути кошти саме ОСОБА_1 , позивач не надав доказів виконання ним грошових зобов`язань перед банком та набуття таким чином прав нового кредитора замість ТОВ фірма «Даніка» за кредитним договором, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2020 року адвокат Тимошенко Д. В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись

на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вказує, що судами застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 748/2436/16-ц, постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15,

від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Зазначає, що суди не врахували, що боргова розписка ОСОБА_2 підтверджує наявність у нього грошових зобов`язань перед ТОВ фірма «Даніка», які

у подальшому були предметом договору відступлення права вимоги. Ця боргова розписка є дійсною і зобов`язання відповідачем має бути виконане належним чином.

Суди не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові

від 15 серпня 2018 року у справі № 748/2436/16-ц, відповідно до яких розписка може видаватись не тільки у разі укладення договору позики, а й в інших випадках виникнення між сторонами цивільно-правових зобов`язань.

На думку заявника, боргова розписка, складена ОСОБА_2 , підтверджує факт виникнення у нього зобов`язань передати кошти на користь ТОВ фірма «Даніка», а оскільки між позивачем та ТОВ фірма «Даніка» укладено договір про переуступки права вимоги, то у позивача виникли законні підстави для звернення до суду з указаним позовом.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає про безпідставність викладених у ній доводів.

Вказує, що рішенням Господарського суду Харківської області від 20 січня

2011 року з ТОВ фірма «Даніка» на користь ПАТ «Марфін Банк» (правонаступника ВАТ «Морський транспортний банк») стягнуто заборгованість за кредитним договором, проте ТОВ фірма «Даніка» не виконала це рішення у добровільному порядку, рішення перебуває на стадії примусового виконання, отже підстав для регресного стягнення за кредитним договором немає.

Зміст боргової розписки від 02 квітня 2012 року не свідчить про виникнення між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 правовідносин щодо договору позики, не містить відомостей про отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 або від ТОВ фірма «Даніка», а також не містить строків виконання зобов`язань.

Суди належним чином проаналізували зміст боргової розписки, дали йому належну оцінку та прийняли у справі законні й обґрунтовані рішення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 640/14934/19, витребувано справу з Київського районного суду м. Харкова.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що 31 липня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ФОП ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 00051/КН, відповідно до якого банк надав ФОП ОСОБА_5 кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі

2 420 150,00 грн з процентною ставкою 20 % річних та кінцевою датою повернення кредиту 29 липня 2011 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

№ 00051/КН між банком та ТОВ фірма «Даніка» укладений договір поруки

від 31 липня 2008 року № 00187-СКН, додаткова угода № 1 від 10 грудня

2009 року та додаткова угода № 2 від 31 травня 2010 року до договору поруки

від 31 липня 2008 року № 00187-СКН, згідно з якими ТОВ фірма «Даніка» зобов`язалось солідарно відповідати перед банком за зобов`язаннями

ФОП ОСОБА_5 за кредитним договором від 31 липня 2008 року № 00051/КН.

Крім того, для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

від 31 липня 2008 року № 00051/КН між банком та ОСОБА_4 ,

ОСОБА_2 укладені окремі договори поруки від 31 липня 2008 року

№ 00184-СКН та № 00185/СКН, відповідно до яких кожен з них зобов`язався відповідати перед банком за зобов`язаннями ФОП ОСОБА_5 за кредитним договором від 31 липня 2008 року № 00051/КН.

Також в забезпечення виконання зобов`язань ФОП ОСОБА_5 між банком

та ТОВ фірма «Даніка» укладено договір іпотеки.

Внаслідок порушення ФОП ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором

від 31 липня 2008 року № 00051/КН щодо своєчасного повернення кредиту

та сплати відсотків за його користування утворилась заборгованість.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 13 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено та стягнуто

у солідарному порядку з ФОП ОСОБА_5 , ТОВ фірми «Даніка» заборгованість

за кредитом у сумі 2 390 150,00 грн, заборгованості зі сплати відсотків у сумі

221 503,23 грн, пеню в сумі 16 470,00 грн, а також судові витрати.

20 січня 2011 року Господарським судом Харківської області видано наказ

на примусове виконання вказаного рішення суду, за яким відкрито виконавче провадження.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ «Марфін Банк»

до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та стягнуто з них на користь банку заборгованість за кредитним договором № 00051/КН, що утворилась станом

на 22 липня 2013 року, в розмірі 3 075 878,00 грн.

02 квітня 2012 року ОСОБА_2 написав боргову розписку, в якій зобов`язався особисто погасити заборгованість у розмірі 2 420 150,00 грн, яка виникла

за кредитним договором від 31 липня 2008 року, шляхом перерахування зазначених коштів на розрахунковий рахунок ТОВ фірма «Даніка» або

на розрахунковий рахунок банку відповідно до графіка погашення заборгованості кредиту, наданого ВАТ «Морський транспортний банк».

02 квітня 2012 року між ТОВ фірма «Даніка» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги № 1, відповідно до умов якого первісний кредитор ТОВ фірма «Даніка» відступив, а новий кредитор ОСОБА_1 прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредитору, і став кредитором

за борговою розпискою ОСОБА_2 від 02 квітня 2012 року, відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язався сплатити борг перед первісним кредитором у розмірі 2 420 150,00 грн.

26 червня 2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 повідомлення про відступлення права вимоги за борговою розпискою з вимогою в 7-денний строк виконати зобов`язання за борговою розпискою.

Звернувшись із позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував своє право вимоги

за договором відступлення права вимоги від 02 квітня 2012 року тим, що він набув право вимоги про стягнення заборгованості за кредитом у сумі

2 420 150,00грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи

в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється

на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти

у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)

у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так

і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка,

а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити,

що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У цій справі суди встановили, що розписка, складена 02 квітня 2012 року відповідачем ОСОБА_2 , не містить відомостей про те, що він передає,

чи отримує грошові кошти від ТОВ фірма «Даніка» та зобов`язується

їх повернути.

Документ, складений ОСОБА_2 02 квітня 2012 року і названий «боргова розписка», містить вказівку про те, що він має намір погасити кредит у сумі

і в строки, затверджені ВАТ «Морський транспортний банк», шляхом перерахування коштів у сумі 2 420 150,00 грн на розрахунковий рахунок

ТОВ «Фірма «Даніка» або на розрахунковий рахунок банку відповідно до графіка погашення кредиту, отриманого ФОП ОСОБА_5 (т. 1., а. с.165).

Суди належним чином оцінили зміст розписки від 02 квітня 2012 року і дійшли правильного висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 грошових коштів у позику, не підтверджує факт передачі коштів

у день складання розписки або у будь-який інший день, а тому не може бути доказом виникнення правовідносин на підставі договору про переуступку права вимоги.

Встановивши, що згідно з борговою розпискою від 02 квітня 2012 року

ОСОБА_2 лише «обіцяв» повернути кошти, при чому зазначав, що це буде зроблено або на розрахунковий рахунок ТОВ фірма «Даніка» або

на розрахунковий рахунок банку відповідно до графіка погашення заборгованості, наданого ВАТ «Морський транспортний банк», обов`язку повернути отриману у борг суму коштів саме ТОВ фірма «Даніка» боргова розписка не містить, суди дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики та правовідносин щодо відступлення права вимоги за таким договором.

З огляду на встановлені обставини справи доводи касаційної скарги про те,

що боргова розписка ОСОБА_2 підтверджує наявність у нього грошових зобов`язань перед ТОВ-фірма «Даніка», безпідставні.

Касаційний суд погоджується з тим, що право вимоги ОСОБА_1 за договором про відступлення права вимоги є похідним від права вимоги ТОВ фірма «Даніка», як поручителя за договором поруки, укладеного з ВАТ «Морський транспортний банк» на забезпечення виконання зобов`язань ФОП ОСОБА_5 , проте у справі відсутні відомості про те, що ТОВ фірма «Даніка» виконала обов`язок поручителя і сплатила борг ФОП ОСОБА_5 за кредитним договором, отже право вимоги

у ОСОБА_6 не виникло.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 серпня

2018 року у справі № 748/2436/16-ц, постановах Верховного Суду України

від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 вересня 2013 року

у справі № 6-63цс13, на увагу не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі рішення не суперечать цим висновкам.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані

на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, а відповідно до статті 400 ЦПК України оцінка таких доводів знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та дали належну правову оцінку доводам сторін

і зібраним у справі доказам.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення

є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів

не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Тимошенком Дмитром Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року

та постанову Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Бурлаков
В. М. Коротун
М. Є. Червинська