ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Железняка Олега Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 07 жовтня 2018 року між нею і відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики № б/н, відповідно до якого вона надала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 670 000 грн. зі строком повернення до 13 листопада 2019 року.

Факт отримання відповідачем ОСОБА_1 суми позики підтверджується розпискою, підписаною ним власноручно 07 жовтня 2018 року.

Позивач вказує, що станом на день подання позову відповідач частково повернув суму позики в розмірі 768 000 грн., проте решту заборгованості в сумі 902 000 грн. не повернув.

На підставі наведеного ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики б/н від 07 жовтня 2018 року в розмірі 1 127 644,23 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 902 000 грн.; процентів за користування позикою за період з 07.10.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 147 708,38 грн.; 3% річних за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 19 646,30 грн.; інфляційні втрати за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року у розмірі 58 289,55 грн., а також судові витрати, які складаються з судового збору за подання позову в розмірі 9 605 грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 384,20 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № б/н від 07 жовтня 2018 року в розмірі 969 472,04 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 902 000 грн.; 3% річних за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року у розмірі 19 646,30 грн., а також інфляційні втрати за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року у розмірі 47 825,74 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 9 605 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач та відповідач, кожен окремо, звернулися з до суду з апеляційними скаргами, в яких посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому просять скасувати рішення суду.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами у справі існують правовідносини, які витікають з договору позики, оформленого у виді розписки.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 обгрунтована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за договором позики суперечить вимогам закону, оскільки законом передбачено стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, якщо їх розмір не визначено у самому договорі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 жовтня 2018 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики № б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 670 000 грн. зі строком повернення до 13 листопада 2019 року, при цьому зі змісту її вбачається, що сторони не обумовили розмір відсотків за користування позикою.

Сторони у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили, що боргова розписка написана позичальником ОСОБА_1 власноручно та підписана ним 07 жовтня 2018 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначила, що сума позики відповідачем була повернута їй частково у розмірі 768 000 грн., 902 000 грн. ОСОБА_1 не повернуто.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, посвідчує передання позикодавцем позичальнику грошоих коштів. Текст розписки не викликав сумнів щодо правовідносин, які виникли між сторонами. При цьому, суд не погодившись з розрахунком позивача, навів свій розрахунок в частині 3% річних та інфляційного збільшення за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року (період прострочення грошового зобов`язання 265 днів).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Матеріалами справи встановлено та було підтверджено сторонами у суді першої інстанції, що розписку про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 з обов*язком їх повернення ОСОБА_1 написав 07 жовтня 2018 року власноручно. Тим самим ОСОБА_1 взяв на себе обов*язок по свсоєчасному поверненню грошових коштів згідно розписки. Крім того, як встановлено з матеріалів справи, частину боргу за розпискою ОСОБА_1 повернув позивачу ОСОБА_2 , що також свідчить про реальність її укладення, правових наслідків та дійсність намірів сторін при її підписанні.

На підставі наведеного колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про те, що за складанням розписки приховано інші правовідносини між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, частину грошових коштів за розпискою, складеною 07 жовтня 2018 року, у сумі 902 000 грн. ОСОБА_1 ОСОБА_2 не повернув.

Тому висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення указаної суми з відповідача на користь позивача є правильним.

Що стосується стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 19 646,30 грн., а також інфляційних втрат за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 47 825,74 грн., то апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення, оскільки він відповідає вимогам частини другої статті 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача апеляційним судом перевірено, -він є правильним.

Тому посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на безпідставне стягнення з нього на користь відповідача грошових коштів спростовується матеріалами справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування грошовими коштами, то колегія суддів вважає їх безпідставними, а висновок суду правильним з огляду на положення статті 536 ЦК України, якою передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. При цьому, розпискою, написаною ОСОБА_1 07 жовтня 2018 року, не обумовлено сплату процентів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, дослідив всі фактичні обставини справи та дав їм належну правову оцінку, застосувавши відповідні норма матеріального закону.

Доводів, які б свідчили про незаконність рішення суду, сторонами у справі в апеляційних скаргах не викладено, тому вони не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Железняка Олега Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко

І.Ю. Ткаченко