Справа № 523/5447/19
Провадження №2/523/2714/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2021 р.

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря судових засідань - Щербан О.Д.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9, в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 за участю правонаступника ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 04.04.2019р. звернувся з позовом до ОСОБА_5 та просив стягнути на відшкодування матеріальної шкоди 18103,00 грн, моральної шкоди 2000,00 грн.

В обгрунтування вимог позивач вказував на те, що він є власником 4-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 . 12.11.2018р. позивачем було виявлено факт залиття його квартири, стіни, стеля, підлога кухні якої та суміжної з кухнею кімнати були залиті водою. Спроби запросити ОСОБА_5 до квартири позивача виявились безрезультатними, ніхто вхідні двері квартири АДРЕСА_3 не відчинив. В квартирі АДРЕСА_3 близько 2-х років здійснюються ремонтні роботи, а відповідач час від часу навідується до неї. 12.11.2018р. комісією було проведено обстеження квартири позивача та встановлено факт її залиття з кв. ІНФОРМАЦІЯ_1 . По телефону відповідача було повідомлено про факт залитття та запрошено бути присутньою при складанні акту, однак ОСОБА_5 повідомила, що не може з`явитись, при цьому пообіцяла зустрітися з позивачем, оглянути пошкоджені приміщення. В подальшому відповідач не відповідала на дзвінки. 17.01.2019р. у формі смс-повідомлення відповідачу було надіслано письмову вимогу про відшкодування завданої шкоди та зазначено про намір звернутись до суду з позовом. На початку лютого 2019р. ОСОБА_5 разом з робітником, який виконував у кв.136 ремонтні роботи, зайшла до квартири позивача з метою узгодження питання заміни каналізаційних труб, необхідність в чому виникла при виконанні ремонту в кв. ІНФОРМАЦІЯ_1 . На зауваження позивача про необхідність відшкодувати шкоду, спричинену залиттям, повідомила, що нічого не можна зробити, оскільки вода не могла потрапити у суміжну кімнату та спричинити збитки. Пізніше від ОСОБА_5 на адресу позивача надійшов лист, датований 05.03.2019р., зі змісту якого слідувало, що вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої залиттям квартири 132, є безпідставними, бездоказовими. 20.02.2019р. електронним повідомленням ОСОБА_5 повідомлено про проведення експертом-оцінювачем дослідження квартири позивача з метою визначення вартості матеріального збитку власнику квартири ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричиненого залиттям з квартири АДРЕСА_3 . Однак на дату огляду 25.02.2019р. відповідач не з`явилась, результати обстеження були зафіксовані в акті, додатково оцінювачем проводилась фотофіксація. Згідно висновку експерта ОСОБА_8 , вартість (з урахуванням фізичного зносу) матеріального збитку, завданого власнику квартири 132, становить 15603,00 грн, вартість дослідження 2500 грн., в зв`язку з чим позивач просить стягнути 18103,00 грн. в якості збитків. Крім того, як зазначив ОСОБА_3 , внаслідок залиття частини приміщень квартири позивача, він зазнав моральних та душевних страждань, оскільки через виникнення плісняви та грибка в кухні та суміжній кімнаті він не міг в повній мірі користуватись вказаними приміщеннями, а ігнорування вимог відповідачем завдали моральні страждання позивачу, який є інвалідом 2-ї групи, тому розмір моральної шкоди позивач визначає в сумі 2000 грн. Отже, враховуючи вищевикладене, позивач змушений був звернутись до суду з зазначеними вимогами.

Ухвалою судді від 12.04.2019р. відкрито провадження, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням/викликом сторін.

10.06.2019р. ухвалою суду зупинено провадження у зв`язку зі смертю позивача 28.05.2019р., оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво.

13.04.2020р. залучено правонаступника позивача - ОСОБА_4 , яка згідно свідоцтва про спадщину за заповітом від 10.02.2020р. є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 ..

09.10.2020р. на адресу суду надійшов відзив від ОСОБА_5 , в якому вона заперечувала проти задоволення заявлених вимог, посилаючись на відсутність в матеріалах справи акту, який би відповідав вимогам, зазначеним в п.2.3.6 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005р. №76, додатку №4. Так, у доданому акті не зазначено про присутність осіб з винної сторони та власника квартири АДРЕСА_4 . Все вищезазначене позбавило відповідача можливості надання доводів на спростування акту. Про наявність акту від 12.11.2018р. відповідач дізналась після ознайомлення з матеріалами справи. Крім того, відсутні докази, що ЖБК Ленінський-26 є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує будинок АДРЕСА_5 та не надані посадова інструкція керуючої ОСОБА_9 і сантехніка ОСОБА_10 , які б підтверджували їх право складати акт, а тому вказаний акт є недопустимим доказом, на думку ОСОБА_5 . Оскільки обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на позивача, то матеріали справи не містять доказів на підтвердження завдання відповідачем моральних страждань позивачу, а тому в їх задоволенні теж необхідно відмовити.

Ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати 28.10.2020р. з ініціативи суду до участі в справі в якості третіх осіб залучено власників квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , при цьому правонаступник позивача наполягала, що відповідачем у справі має бути саме ОСОБА_5 , оскільки про неї повідомило керівництво ЖБК, і вона постійно займається ремонтом квартири.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 27.01.2021р. зазначено, що акт про залиття містить всі істотні умови та обставини залиття квартири, відомості про обсяг шкоди та посадових осіб, які склали акт 12.11.2018р. Щодо відсутність в акті відомостей про те, що при його складенні була присутні відповідач, то позивач пояснює цю обставину умисним ухиленням відповідача від присутності при складенні акту, у зв`язку з чим було залучено сусідку ОСОБА_11 , яка також підписала акт. Щодо не присутності відповідача при проведенні експертного дослідження, то з боку позивача були вчинені всі дії щодо належного її повідомлення дату та часу обстеження, однак відповідач ухилялась від отримання виклику. Крім того, ОСОБА_4 зазначила, що саме відповідач ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , та саме вона оплачує комунальні платежі за користування квартирою АДРЕСА_3 . Однак відомості, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 та зареєстровані за цією адресою, на дату звернення до суду позивачу не були відомі, вони не проживали на дату залиття у квартирі АДРЕСА_3 , а оскільки на дату виникнення спірних правовідносин повноправним користувачем квартири АДРЕСА_3 , з якої відбулось залиття, була саме ОСОБА_5 , тому вона зобов`язана не порушувати права та інтереси інших власників майна, та саме відповідачем ОСОБА_5 була допущена недбалість, яка спричинила залиття квартири 132 та завдання збитків позивачу. А питання про залучення до участі у справі власників квартири ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . ОСОБА_4 залишила на розсуд суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позов та просив його задовольнити на підставі представлених доказів та доводів, викладених в позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вказуючи на те, що вони є безпідставними, оскільки відсутні докази протиправної поведінки та вини відповідача в залитті квартири.

Заслухавши учасників справи, свідків,дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Із наданих письмових доказів судом встановлено, що ОСОБА_3 в свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 03.02.2000р., зазначений спадкоємцем ОСОБА_12 , який успадкував квартиру АДРЕСА_7 (а.с.36).

Згідно договору купівлі-продажу від 20.03.2018р. співвласниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.122).

Місце проживання відповідача ОСОБА_5 з 04.04.2018р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.125-127, 106-зворот).

12.11.2018 року комісією в складі керуючого ЖБК «Ленінський-26» Левченко О.О, власника кв.131 ОСОБА_11 , сантехніка ОСОБА_13 було складено акт, за змістом якого при візуальному огляді квартири АДРЕСА_7 , виявлено, що після залиття, яке сталося 12.11.2018р. з квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 (власник ОСОБА_5 ) в кв.132 є пошкодження стелі по всій площі кімнати (17,9 кв м), також кухні (10,5 кв м), великими плямами та частина стіни вздовж труби опалення, на місці яких з`явилась пліснява. Існуючі пошкодження потребують негайного проведення робіт щодо виведення плісняви та ремонтних робіт по відновленню стелі та частини стіни з заміною шпалер (а.с.20).

Відповідно до звіту, складеного 05.09.2019 р. суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 , вартість матеріального збитку об`єкту оцінки квартири під АДРЕСА_7 , власник якої ОСОБА_3 , станом на дату оцінки з метою використання результатів оцінки для прийняття власником майна рішення по відшкодуванню збитку, становить 15603,00 грн. (а.с.21-62). Вартість дослідження по звіту склала 2500 грн.(а.с.11).

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу відшкодування завданих позивачу матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Нормами ч.1 ст.15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1статті 316 ЦК Українивстановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.ч. 4, 5ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

За змістом ч. 1 ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Невиконання цього обов`язку, якщо результатом такого невиконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником збитків.

Відповідно до частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 686/11256/16-ц.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з нормами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За нормами ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Суд звертає увагу на те, що позивачем та його представником не заявлялись клопотання про призначення судової експертизи для встановлення причини залиття квартири, хоч їм і роз`яснювались наслідки не заявлення такого клопотання.

Крім того, як судом зясовано відповідач ОСОБА_5 не власником квартири АДРЕСА_3 .

Згідно з нормами ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

За вимогами ст. 322 ЦК Україн власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за вказаними нормами саме власник майна несе відповідальність в разі неналежного утримання свого майна.

Оскільки позовні вимоги пред`явлені не до належного відповідача до особи, яка зареєстрована за вказаною адресою, однак не являється власником цього нерухомого майна, тоді до власників позовні вимоги не були заявлені.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд також відмовляє у її задоволенні, виходячи з наступного.

В силу ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідностатті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків,встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи те, що позивачем не доведено завдання відповідачем йому матеріальної шкоди, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають до задоволення.

Отже, приймаючи до уваги встановлені обставини та норми, якими дані правовідносини регулюються, суд залишає позовні вимоги ОСОБА_4 без задоволення в повному обсязі у зв`язку з тим, що заявлені до неналежного відповідача.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,258-259,263,265,268,273,279,354-355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 за участю правонаступника ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про стянення матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 02.04.2021 р.

Суддя