ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/704/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/612/21 Категорія: на ухвалу Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сучила Артема Олеговича на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 , через свого адвоката Сучила А.О., звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити факт належності нерухомого майна ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_1 , відповідно до Договору дарування квартири від 09 грудня 1992 року, посвідченого нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Фіщук В.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-8319. Заінтересованою особою зазначено - Друга черкаська державна нотаріальна контора.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановляючи ухвалу, судом вказано на те, що із заяви вбачається спір про право, який має вирішуватися у порядку позовного провадження. Заявником не наведено обставин та не доведено відповідними доказами, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту належності йому нерухомого майна і встановлення цього факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. На переконання суду, обраний заявником порядок захисту не відповідає визначеним процедурам судової діяльності з відновлення правосуддя.

Заявник, не погоджуючись із вказаною ухвлою суду, оскаржив її в апеляційному порядку, вказуючи, що у поданій заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, не вбачається спору про право, адже допущена помилка у документах заявника не може розглядатися у порядку позовного провадження.

Крім того, твердження суду про відсутність у заяві про встановлення факту мети є помилковим, оскільки заявником вказано у заяві про те, що помилка в написанні прізвища заявника в договорі дарування від 09 грудня 1992 року перешкоджає йому належним чином реалізовувати своє право власності на квартиру, її виправлення необхідне для надання можливості внести зміни в документи, що посвідчують право власності на квартиру.

Отже, представник апелянта вважає, що судом першої інстанції були неправильно встановлені обставини справи, що стали підставою для постановлення оскаржуваної ухвали, яка не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, у зв`язку із чим просить її скасувати та постановити нову, якою задовольнити вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У пункті 3 цієї постанови вказано, що у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно з ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За змістом наведених положень закону окреме провадження є безспірним, оскільки в ньому не розглядається матеріально-правовий спір, а можуть встановлюватися тільки факти та стани, які мають юридичне значення, а також підтверджуватися наявність чи відсутність неоспорюваних прав.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу в порядку п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, представник заявника просив встановити факт належності нерухомого майна ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_2 , що була предметом договору дарування.

Отже, виходячи із прохальної частини заяви, вбачається що заявник, посилаючись на обставини щодо допущення у правовстановлюючих документах помилки у написанні прізвища, все-таки просить захистити своє право шляхом підтвердження (визнання) права власності на квартиру (встановити належність майна ОСОБА_1 ).

Вказана вимога розглядається судом у випадку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності у позовному провадженні.

Таким чином, висновок районного суду щодо існування спору про право, виходячи із заявленої апелянтом вимоги, відповідає поданій ним заяві до суду першої інстанції, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження за такою заявою грунтується на вимогах процесуального права.

Слід зауважити, що вказані підстави звернення до суду в порядку окремого провадження можуть бути предметом встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище якої зазначені в документів, не збігаються із прізвищем особи, зазначеним у свідоцтві про народження або у паспорті. (п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України)

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сучила Артема Олеговича залишити без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року.

Судді