Справа 206/3725/21
Провадження 2-о/206/571/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,

присяжних: Бублейник Ю.Ю., Лещенко К.М.,

при секретареві Приступко С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги,

за участю:

прокурора Михновецького О.Ю.,

представника заявника лікаря-психіатра Новостройної Т.О.

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 24 серпня 2021 року ОСОБА_1 було госпіталізовано до психіатричного стаціонару.

За думкою комісії лікарів хвора являє собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих.

ОСОБА_1 письмової проінформованої згоди на госпіталізацію до КП «ДБКЛ з НПД» ДОР не надавала, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою.

У судовому засіданні представник заявника лікар-психіатр Новостройна Т.О. пояснила, що ОСОБА_1 госпіталізовано фактично у зв`язку із тим, що остання постійно вживає спиртні напої, в день госпіталізації була агресивна та кидалась на матір, розбила скло та порізала руку, погрожувала зістрибнути з сьомого поверху. Залишила вирішення питання про примусову госпіталізацію на розсуд суду.

Прокурор в судовому засіданні залишив вирішення питання про примусову госпіталізацію на розсуд суду.

Особа, стовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку у судовому засіданні заперечила проти задоволення заяви про її примусову госпіталізацію та просила щоб її випустили з психіатричної лікарні.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника лікаря - психіатра, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.

В силу ст. 14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

У судовому засіданні було встановлено, що 24 серпня 2021 року ОСОБА_1 було госпіталізовано до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради за направленням лікаря-психіатра КП «Обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» Воєцької.

При обстеженні її психічного стану в КП «ДБКЛ з НПД» ДОР комісія лікарів виявила, що хвора останні 3 доби зловживала спиртними напоями, у день госпіталізації погрожувала вистрибнути з сьомого поверху, порізала собі руки, під час госпіталізації була агресивна, билась, кричала, не тримається місця.

ОСОБА_1 було постановлено попередній діагноз: розлад адаптації з порушенням поведінки, суїцидальна спроба.

Згідно приписів ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження такі підстави для госпіталізації хворої.

Зокрема, представником заявника лікарем-психіатром було вказано, що стан, у якому на момент госпіталізації перебувала ОСОБА_1 насамперед викликаний тривалим вживанням спиртних напоїв, а не психічними розладами.

Відтак, матеріали заяви не підтверджують тієї обставини, що ОСОБА_1 дійсно є небезпечною для себе чи оточуючих у зв`язку із психічними розладами. Зазначені обставини у висновку комісії лікарів та в матеріалах справи не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, та в ході розгляду справи такі обставини не встановлені.

Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів небезпеки ОСОБА_1 для себе чи оточуючих у зв`язку із психічними розладами, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає.

Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання.

Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд приходе до висновку, що у задоволенні заяви КП «ДБКЛзНПД» ДОР щодо надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 212, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (місцезнаходження 49115, м. Дніпро, вул. Бехтєрєва, 1) про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги - відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Р.О. Кушнірчук

Присяжні: Ю.Ю. Бублейник

К.М. Лещенко