2-н/465/1166/21
Ухвала

про самовідвід

"19" квітня 2021 р. м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я., вивчивши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» до ОСОБА_1 щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, -

встановив:

Заявник звернувся до Франківського районного суду м. Львова із заявою щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року заявнику відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.8 ч.1 ст.165 ЦПК України.

Не погоджуючись із даною ухвалою, представник позивача подав 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу, яку мотивував, як на його думку, порушенням суддею першої інстанції вимог та положень, передбачених нормами матеріального та процесуального права.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» задоволено, ухвалу суду від 09.11.2020р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Приймаючи дане рішення, суд апеляційної інстанції покликався на те, що подана ТзОВ "Львівенергозбут" заява свідчить про виникнення (порушення) права грошової вимоги, між сторонами на підставі публічного договору склалися фактичні договірні відносини щодо послуг з приводу постачання електричної енергії, а документи, долучені до матеріалів справи, як докази обгрунтування заявлених вимог, є читабельними.

За вказаних обставин колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу про відмову у видачі судового наказу без правових підстав на таке, у той же час якого саме закону та яких конкретно норм, апеляційний суд не вказав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції скасувавши рішення направив його до суду першої інстанції для "продовження розгляду".

Згідно п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали

Однак, в ухвалі апеляційного суду не зазначено, які саме норми закону порушив суд першої інстанції.

Матеріали цивільної справи з апеляційного суду повернуті до суду першої інстанції та відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 15.04.2021р. справу передано судді Кузю В.Я.

Як суддя, якому вказані матеріали заяви передані для продовження розгляду, вважаю, що заява про видачу судового наказу й надалі не відповідає вимогам процесуального законодавства, з підстав наведених в ухвалі від 09 листопада 2020 року про відмову у видачі судового наказу.

Отже, моє ставлення до оцінки матеріалів в ході вирішення питань, передбачених ст. 161 ЦПК України уже висловлені в скасованій ухвалі, а відтак, даний факт є тією обставиною, що викликатиме сумнів у моїй неупередженості при повторному їх вирішенні та відповідно до ст. ст. 36, 37 ЦПК України, виключає участь судді в цивільному провадженні з розгляду вказаного питання..

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Частиною першою ст. 36 ЦПК України встановлено, що з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 39 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

Згідно з правовими позиціями, висловленими у рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ), який констатує порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зазначено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з правовими позиціями, висловленими у рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ), який констатує порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зазначено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 40 ЦПК України, питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як суддя, вважаю, що і надалі існують обставини, які є перешкодою в розгляді справи, а відтак є підстави для самовідводу. Так, в матеріалах справи і надалі містяться документи, які не відповідають вимогам ДСТУ 4163-2003, чинним від 01.09.2003 р., обов`язковим до застосування підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності, згідно яких документи виготовляють на конторській друкарській машинці або за допомогою комп`ютерної техніки. Подані у подальших положеннях розміри стосуються документів, які мають розмір шрифту 12-14 друкарських пунктів. Згідно з пунктом 5.27 цього ж стандарту, відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дата засвідчення копії. Крім того, в матеріалах справи і надалі відсутні документи, які свідчать про фактичне користування боржником електричною енергією, натомість долучені до заяви про видачу судового наказу документи містять лише відомості про нарахування відповідно до комп"ютерної програми.

Зважаючи на встановлені обставини, і зокрема що матеріали заяви,які подані заявником і надалі не відповідають вимогам ст. 161 ЦПК України, беручи до уваги наявність ухвали апеляційного суду та враховуючи вимоги положень національного законодавства і практику Європейського суду з прав людини, приходжу до висновку, що з метою виключення підстав та мотивів учасників судового провадження для сумніву у безсторонності, неупередженості чи об`єктивності під час розгляду справи, заявляю самовідвід і вважаю, що заява про самовідвід судді Кузя В.Я. підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 18, 36, 37, 39, 40, 258, 260 ЦПК України, суд

постановив:

Самовідвід судді Кузя В.Я. при розгляді матеріалів заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» до ОСОБА_1 щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію - задоволити.

Матеріали судової справи №465/7164/20 (судове провадження № 2-н/465/1166/21) передати до загальної канцелярії суду на повторну реєстрацію та визначення судді в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Кузь