Справа №766/9054/20 н/п 2/766/5324/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2021 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Кузьміної О.І.,

за участю секретаря судового засідання Білої А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та усунення перешкод в користуванні власністю,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та усунення перешкод в користуванні власністю, мотивуючи тим, що 18.02.1983 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 , який зареєстрований у Відділі запису актів цивільного стану виконавчого комітету Мотовилихинської районної ради народних депутатів м. Перм, актовий запис № 159. На даний час шлюбні відносини між ними припинені. За час шлюбу з відповідачем за спільні кошти було придбано 42/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної сумісної власності, згідно свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 15.04.1994р., виданого на підставі рішення райвиконкому Дніпровської районної ради народних депутатів у м. Херсоні від 15.04.1994р. № 40, зареєстрованого в ХДБТІ за реєстровим № 4106. Отже, він та відповідач мають право власності на спільне майно в рівних частках по 21/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Крім того на даний час відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спільним домоволодінням, замінила замки, не допускає його до житла, забороняє вселятись. У зв`язку із чим просить визнати за ним, у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 21/100 частину домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом вселення позивача до належних йому на праві власності 21/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та стягнути сплачені позивачем судові витрати.

Ухвалою суду від 23.06.2020 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, на підставі ч.1 ст.274 ЦПК України, із викликом сторін у судове засідання.

В судове засідання позивач та його представник ОСОБА_3 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі.

Відповідач та представники відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача ОСОБА_4 , просив відкласти слухання справи у зв`язку із зайнятістю в іншому процесі, причини поважності не надав, що свідчить про зловживання відповідача та його представників своїми процесуальними правами та обов`язками щодо присутності у судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до вимог ст.21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 18.02.1983 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого повторно 29.01.2020 року Відділом записів актів цивільного стану виконавчого комітету Мотовилихинської районної ради народних депутатів м. Перм, актовий запис № 159.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01.10.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, яке набрало законної сили 12.11.2020 року.

Також, судом встановлено, що у період шлюбу на ім`я позивача була придбано 42/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння 15.04.1994року, виданого на підставі рішення райвиконкому Дніпровської районної Ради народних депутатів у м. Херсоні від 15.04.1994року №40 та зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером №4106, що фактично відповідачем не оспорюється.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до роз`яснень п.п.22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

На підставі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1,2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже спільним сумісним майном подружжя є 42/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тому суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про поділ спірної квартири та визнання права власності на 21/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за кожною із сторін та виділення на їх користь такої частки, також підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, визначення порядку користування.

За ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання, зокрема, для власного проживання.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи те, що сторони є співвласниками спірної частини домоволодіння та домовленості про встановлення порядку користування вони вирішити у позасудовому порядку не змогли, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо необхідності вселення позивача у квартиру.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те що в судовому засіданні було доведено належними та допустимими доказами ті обставини, що відповідач чинить перешкоди у праві користування житловим приміщенням позивачу, який являється співвласником спірної частини домоволодіння, тому позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні частиною домоволодіння шляхом вселення підлягають задоволенню.

Підсумовуючи наведене, суд, виходячи з презумпції права спільної сумісної власності подружжя та засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, вважає можливим визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 42/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також усунути перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 .

Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 1902,30 грн.

Керуючись ст.ст. 3,21,60, 61, 63,69, 70, 71, Сімейного кодексу України, ст.ст. 319, 322, 358, 368, 372,384, 391 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 264-265, 274, 354 ЦПК України суд, -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та усунення перешкод в користуванні власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 21/100 частину домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 до належних йому на праві власності 21/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 ) 1902,30грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Херсонського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. І. Кузьміна

Повний текст рішення складено 21.04.2021 року