КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №752/6921/20 Головуючий у 1 інстанції: Чередніченко.Н.П
Провадження №22-ц/824/6241/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

10 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Суханової Є.М., Сушко Л.П.

за участю секретаря Стеблиненко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та адвоката Ковтуна Андрія Володимировича представника ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, про позбавлення права користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, про позбавлення права користування житловим приміщенням, в якому просив усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_1 права користування зазначеним житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 21 вересня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що 21 вересня 2013 року складено відповідний актовий запис №2549.

У шлюбі мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Упродовж останніх трьох років стосунки між подружжям погіршились, сторони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують.

13 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

04 вересня 2017 року на підставі розпорядження Подільської районної в м. Києві державної адміністрації №604 від 01.09.2017 року він отримав ордер №012203 на право зайняття службового жилого приміщення, відповідно до якого йому на час роботи у військовій частині № НОМЕР_1 надано службове приміщення двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У зазначеній квартирі сторони зареєстрували своє місце проживання.

Однак, з моменту отримання ордеру та реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі фактично не проживала і не проживає. У квартирі відсутні її особисті речі.

ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у вказаній квартирі, перешкод у користуванні зазначеною квартирою відповідачу не чинить.

ОСОБА_1 проживає разом із сином у АДРЕСА_2 , в якій вона була зареєстрована до 18.09.2017 року.

ОСОБА_1 на підставі договору дарування зареєструвала право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, а 12.07.2019 року на підставі розпорядження №565 від 11.04.2006 року отримала у власність іншу половину квартири АДРЕСА_3 .

Таким чином, відповідач має у власності квартиру, в якій фактично проживає вже більше трьох років, однак зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , в якій фактично не проживає та знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажає, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою.

Участі у сплаті комунальних платежів відповідач не приймає.

Факт реєстрації відповідача порушує права позивача на вільне розпорядження і користування майном.

У липні 2020 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 та сином ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її разом із сином до вказаної квартири та передачі їй ключів від квартири.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що з 21 вересня 2013 року по 10 червня 2020 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом у квартирі АДРЕСА_4 , яка на праві власності належить матері ОСОБА_2 ОСОБА_5

04 вересня 2017 року ОСОБА_2 отримав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю із трьох осіб.

ОСОБА_2 лише один раз привіз позивача за зустрічним позовом до спірної квартири, забравши після цього ключі та всі документи на право користування.

Зазначена квартира знаходиться у власності держави із правом подальшої безоплатної приватизації.

Квартира на час її отримання була непридатна для проживання, в ній потрібно було робити ремонт, на який вона не мала коштів, тому ОСОБА_1 не наполягала на вселенні в житло.

Подружнє життя у сторін не склалось та протягом тривалого часу ОСОБА_1 із сином проживає окремо від відповідача.

Після розірвання шлюбу вона поїхала до спірної квартири, де й дізналася, що квартира придатна для проживання, в ній проживають квартиранти.

Метою позову ОСОБА_2 є позбавлення ОСОБА_1 та їх спільного сина права на подальшу приватизацію житла, яке було надано позивачу на сім`ю із трьох осіб.

ОСОБА_1 свого житла немає, проживає разом із сином в квартирі, яка належить її матері та знаходиться в старому панельному домі.

Вона має з відповідачем рівне право на користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , однак ОСОБА_2 добровільно до квартири не пускає.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, про позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, адвокат Ковтун А.В. представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати частково, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що обраний ним спосіб захисту права ґрунтується на Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно якого зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення право власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть (ст. 7 Закону).

Також зазначає, що аналогічні положення містяться у пункті 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року№207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру».

Крім того, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Звертає увагу й на те, що ОСОБА_1 перестала бути членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки обставини, які надавали їй правона проживання у спірному житловому приміщенні, припинилися разом з припиненням шлюбних відносин.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволені її позову, та ухвалити нове в цій частині, яким зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 та сином ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її разом із сином до вказаної квартири та передачі їй ключів від квартири, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що при її спробі потрапити до квартири вона отримала тілесні ушкодження від колишнього чоловіка.

Вказала, що судом першої інстанції не було надано оцінку документам, отриманим від Голосіївського управління поліції ум. Києві Головного управління Національної поліції України, які були витребувані ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2020 року.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вказує, що обставини, зазначені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не відповідають дійсності. Так, спірна квартира ІНФОРМАЦІЯ_2 виключена з числа службових. ОСОБА_2 ключі та документи на квартиру їй не надав, продовжує чинити перешкоди у користуванні спірним житловим приміщення.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу ОСОБА_2 просили задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Представник Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 21 вересня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 21 вересня 2013 року. (а.с. 84 т. 1)

Від даного шлюбу у сторін народилась дитина ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 14 січня 2015 року. (а.с. 85 т.1 )

04 вересня 2017 року на підставі розпорядження Подільської районної в м. Києві державної адміністрації №604 від 01.09.2017 ОСОБА_2 , який працює у Військовій частині НОМЕР_1 , було видано ордер №012203 на право зайняття службового жилого приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 15 т. 1)

Із зазначеного ордеру вбачається, що квартира була надана ОСОБА_2 на сім`ю із трьох осіб: ОСОБА_2 , дружину ОСОБА_1 та сина ОСОБА_4 .

Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва №49077824 від 24 квітня 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 , з 18 вересня 2017 року. (а.с. 48-а т. 1)

Відповідно до довідки ТОВ «Дом Сервіс» від 17 березня 2020 року №10-17/03 в квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає ОСОБА_2 ОСОБА_1 з моменту отримання ордера на житло в квартирі не проживала та не проживає на даний час. (а.с. 18 т. 1)

Згідно Акту про проживання/непроживання від 07 квітня 2020 року за адресою: АДРЕСА_5 , не проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із 04 вересня 2017 року по 07 квітня 2020 року. (а.с. 51 т. 1)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року у справі №752/5401/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1 з моменту реєстрації в спірній квартирі не проживає, має у приватній власності квартиру АДРЕСА_3 , у якій і проживає. У добровільному порядку змінити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 відмовляється.

Пред`являючи зустрічний позов ОСОБА_1 посилалася на те, що після реєстрації шлюбу вони проживали разом у квартирі АДРЕСА_4 , яка на праві власності належить матері ОСОБА_2 ОСОБА_5 04 вересня 2017 року ОСОБА_2 отримав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю із трьох осіб, яка на час її отримання була непридатна для проживання, оскільки в ній потрібно було робити ремонт. Протягом тривалого часу вона із сином проживають окремо від відповідача в квартирі, яка належить її матері, свого житла немає. Вона має з відповідачем рівне право на користування спірною квартирою, однак ОСОБА_2 добровільно до квартири не пускає.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
У ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно із ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.
ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до квітня 2020 року ОСОБА_2 із позовом про позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням не звертався.

Із таким позовом звернувся фактично після звернення ОСОБА_1 до суду з позовами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що після отримання у користування спірної квартири ОСОБА_2 пояснив їй, що отримана квартира є непридатною для проживання, а тому потребує ремонту.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_3 , на яку в апеляційній скарзі посилається ОСОБА_2 щодо місця проживання ОСОБА_1 , не перебуває у власності ОСОБА_1 .

У суді апеляційної інстанції також встановлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 виключена з числа службових жилих приміщень Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Відповідно до відповіді УОАЗОР Головного управління Національної поліції у м. Києві від 21 травня 2020 року, наданої ОСОБА_1 , під час проведення перевірки було встановлено, що 13.03.2020 о 03:03, 03:25, 03:46 та о 03:55 згідно облікових даних інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» від ОСОБА_1 по спецлінії «102» надходили повідомлення з приводу того, що за адресою:АДРЕСА_5 , виник конфлікт з чоловіком, який наніс тілесні ушкодження, забрав мобільний телефон та поїхав у невідомому напрямку. 13.03.2020 від ОСОБА_1 надійшла заява до Святошинського УП ГУНП ум. Києві та в подальшому слідчим відділом Святошинського УП вона була зареєстрована до ЄРДР за №0001469 від 14.03.2020 ч. 1 ст. 125 КК України. (а.с. 92 т. 1)

Згідно відповіді Київської місцевої прокуратури №8 від 06 липня 2020 року за результатами досудового розслідування постановою слідчого СВ Святошинського УП ГУ НП України в м. Києві Карпіна А.В. від 30 квітня 2020 року кримінальне провадження №0001469 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. (а.с. 162 т. 1)

Колегія суддів зазначає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли неприязні стосунки, результатом чого стало розірвання шлюбу та спір щодо стягнення аліментів на дитину.

Між сторонами також існує спір щодо квартири АДРЕСА_1 , яка була надана ОСОБА_2 як службова на сім`ю із трьох осіб: ОСОБА_2 , дружину ОСОБА_1 та сина ОСОБА_4 , та у подальшому була виключена з числа службових жилих приміщень Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Колегія суддів не приймає як доказ Акт від 07 квітня 2020 року про непроживання ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_4 , оскільки він був складний безпосередньо перед зверненням ОСОБА_2 з позовом до суду, що свідчить про підготовку документів для позову.

Згідно із зазначеним актом ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі з 04 вересня 2017 року, тобто з моменту отримання ордеру на квартиру.

Доказів про стан спірної квартири на час отримання її у користування матеріали справи не містять, хоча сторони не заперечують, що квартира потребувала ремонту.

Тобто, даних про те, коли спірна квартира після ремонту була готова до використання як жила, матеріали справи не містять.

Надану ОСОБА_2 довідку від 17 березня 2020 року про проживання самостійно у спірній квартирі колегія суддів також не приймає як доказ, оскільки вона також була складена безпосередньо перед подачею позову, без належної перевірки факту його проживання та находження його речей у спірній квартирі.

На доводи ОСОБА_2 щодо того, що ОСОБА_1 не оплачує комунальні платежі у спірні квартирі, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу 13 березня 2020 року. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, до моменту розірвання шлюбу будь-який дохід, отриманий ОСОБА_2 , є спільним майном подружжя, а тому і оплата комунальних послуг здійснювалась зі спільних сумісних коштів подружжя.
Що стосується іншого періоду, то між сторонами вже виник спір щодо користування спірною квартирою.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не втратила інтерес до спірної квартири, між сторонами виникли неприязні стосунки, а ОСОБА_2 вчинялися та вчиняються перешкоди у користуванні нею квартирою.

Колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскільки така форма захисту як передача ключів не передбачена ст. 16 ЦК України, а пеляційна скарга адвоката Ковтуна А.В. представника ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Ковтуна Андрія Володимировича представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення скасувати.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 та їх сином ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині зустрічного позову відмовити.

В інший частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2021 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.М. Суханова

Л.П. Сушко