ПОСТАНОВА

Іменем України

19 серпня 2021 року м. Кропивницький

справа № 390/1034/20

провадження № 22-ц/4809/1057/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 22.03.2021, суддя Гершкул І.М., по справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів: Служба у справах дітей Кіровоградської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей та соціального захисту населення Великосеверинівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, про зняття з реєстраційного обліку та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів: Служба у справах дітей Кіровоградської обласної державної адміністрації, про зняття з реєстраційного обліку та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Альфа-Банк» оформлено право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 та була передана останнім в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту №800002386 від 26.10.2007 року.

Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на зазначене нерухоме майно є відповідне застереження в п.п.7.3.1. Договору іпотеки від 26.10.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

21.01.2020 року зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначено, що ОСОБА_1 втративши право власності на квартиру, втратив і право користування нею.

У спірній квартирі, після укладення договорів, зареєстровані також інші відповідачі.

Позивач неодноразово звертався до відповідачів із вимогою добровільно звільнити житлове приміщення та намагався врегулювати спір у досудовому порядку, проте відповідачі, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання, продовжують користуватись квартирою та відмовляються добровільно виселитись, чим створюють перешкоди позивачу у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись нерухомим майном.

Просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , а також зняття зазначених осіб з реєстраційного обліку.

Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 04.02.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів Службу у справах дітей та соціального захисту населення Великосеверинівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 22.03.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що позивач не був належним чином повідомлений про призначення судового розгляду справи на 22.03.2021. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 , окрім предмету іпотеки, має у приватній власності будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , тому не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання та її дітей і не може бути підставою для звуження правомочностей власника. Станом на сьогодні власником нерухомого майна є Банк, однак позбавлений фактичної можливості розпоряджатися та користуватися власним майном. Спірна квартира вже не є предметом іпотеки, а предметом права власності АТ «Альфа-Банк». Право власності товариства на дану квартиру ніким не оспорюється. Підставою та предметом спору не є виселення осіб з предмету іпотеки, а визнання колишніх власників такими, що втратили право користування приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, тобто ст.. 109 ЖК України не може бути застосована до спірних правовідносин. На даний час наявне судове рішення у іншій цивільній справі, що набуло законної сили ще у 2014 році, яким відповідачі були виселені із спірної квартири.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.06.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.06.2021 справу призначено до розгляду.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.06.2021 продовжено строк розгляду справи.

Відповідачі та треті особи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що 26.10.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , укладено іпотечний договір №800002386-И, посвідчений нотаріусом і зареєстрований у реєстрі за №3530, відповідно до якого іпотекодавець у забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором передає іпотекодержателю у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а іпотекодержатель приймає його у іпотеку та набуває право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, якщо інше не встановлено законом. На підставі вказаного договору 26.10.2007 року нотаріусом зареєстровано в реєстрі за №3531/320 заборону відчуження нерухомого майна (а.с.6-10).

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №197090333 від 21.01.2020 року вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ПАТ «Альфа-Банк», обтяжена забороною відчуження нерухомого майна на підставі іпотечного договору №800002386-И від 26.10.2007 року, а також 18.08.2009 року постановою ВДВС Кіровоградського РУЮ від 12.08.2009 року накладено арешт (а.с.11-12).

Відповідно до довідки про склад сім`ї та довідки №426 від 08.09.2020 року, які видано Созонівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області, з 26.09.2008 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Кіровоградській області (а.с.13, 37-42, 47).

АТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 направлявся лист-вимога №93 від 21.01.2020 року про добровільне виселення, який залишено без задоволення (а.с.14-17).

Суд першої інстанції зазначив, що у справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки, шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Альфа-Банк» були обізнані про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема про наявність відповідних речових прав ОСОБА_1 , який зареєстрований і проживає у житловому приміщенні, а також інших відповідачів. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить іншій особі на праві приватної власності врегульовано положеннями ст.405 ЦК України, серед яких не міститься правомочності власника визнавати особу, яка вселилася у встановленому порядку до спірного житла та продовжує користуватися ним, лише з підстав переходу права власності на житло.

Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною 2 статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням. Крім того, суд вважав необґрунтованою позовну вимогу про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки таку вимогу може бути пред`явлено лише до органу реєстрації у разі відмови останнього у вчиненні таких дій за наявності передбачених ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підстав, в тому числі за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що 26.10.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , укладено іпотечний договір №800002386-И, посвідчений нотаріусом і зареєстрований у реєстрі за №3530, відповідно до якого іпотекодавець у забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором передає іпотекодержателю у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а іпотекодержатель приймає його у іпотеку та набуває право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вказаного договору 26.10.2007 року нотаріусом зареєстровано в реєстрі за №3531/320 заборону відчуження нерухомого майна (а.с.6-10).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №197090333 від 21.01.2020 року вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ПАТ «Альфа-Банк», обтяжена забороною відчуження нерухомого майна на підставі іпотечного договору №800002386-И від 26.10.2007 року, а також 18.08.2009 року постановою ВДВС Кіровоградського РУЮ від 12.08.2009 року накладено арешт (а.с.11-12).

З довідки про склад сім`ї та довідка №426 від 08.09.2020 року, виданих Созонівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області, вбачається, що з 26.09.2008 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Кіровоградській області (а.с.13, 37-42, 47).

АТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 направлявся лист-вимога №93 від 21.01.2020 року про добровільне виселення, який залишено без задоволення (а.с.14-17).

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1484цс15).

Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі №643/18788/15-ц, провадження №14-93цс19.

У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми.

Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Частина 2 статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19).

Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі №640/15833/16-ц, провадження №61-44536св18.

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) у постанові від 21.08.2019 року дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на повагу до житла у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Підстави визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить іншій особі на праві приватної власності врегульовано положеннями ст.405 ЦК України, серед яких не міститься правомочності власника визнавати особу, яка вселилася у встановленому порядку до спірного житла та продовжує користуватися ним, лише з підстав переходу права власності на житло.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, Банком до скарги були долучені докази, які останній до суду першої інстанції не надавав, а саме: копія виконавчого листа від 18.06.2014 та інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Відповідно до положень частин першої, третьоїстатті 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд може встановлювати нові обставини лише у тому разі, коли їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність та допустимість доказів), які особа не мала можливості подати суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, чи неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або можуть бути перевіреними судом апеляційної інстанції доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням встановленого порядку.

Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.

Така позиція узгоджується з висновками у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі 598/1109/18, від 12 лютого 2020 року у справі 493/1538/16-ц, від 19 грудня 2020 року у справі 752/7693/17.

Отже, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги докази Акціонерного товариства «Альфа-Банк», що були долучені до апеляційної скарги, оскільки останній не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості їх подання до місцевого суду з причин, що не залежали від його волі.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «Альфа-Банк» був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Крім того, представником позивача неодноразово подавалися суду клопотання про про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Положеннями статті 189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Таким чином, підготовче судове провадження - це стадiя судового прoцесу, в якoму рoзглядається предмет спoру, позoвні вимoги, заперечення на позoвні вимoги, склад учасників судовoго процесу, вирішення відводів, xарактер спірних правовідносин та інших дій, які будуть слугувати для правильного і безперешкoдного розгляду справи пo суті, іншими словами, це - важлива складова судочинства, що спрямована на створення умов для правильного, безперешкодного та своєчасного розгляду справи по суті.

Підготовче засідання є формою підготовчого провадження, яка полягає у вчиненні судом та учасниками судового процесу відповідних процесуальних дій.

З матеріалів справи вбачається, що до закінчення підготовчого провадження представником позивача, який бувповідомлений про розгляд справи належним чином, не було подано докази, які долучені до апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

З позовної заяви вбачається, що позивач мотивує позов нормами матеріального права які регулюють спірні правовідносини при розгляді справи про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

В прохальній частині ставиться питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та зняття з реєстраційного обліку.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішенням суду, яке набрало законної сили у 2014 році, відповідачі виселені із спірної квартири.

Встановлені обставини свідчать, що фактично питання про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення відповідачів із спірної квартири вирішено в судовому порядку, відповідно порушене право позивача захищене.

Відповідно до діючого законодавства, рішення, які набрали законної сили підлягають виконанню в примусовому порядку, якщо рішення суду не виконується в добровільному порядку.

Позивач не надав до суду будь - яку інформацію про виконання рішення суду про виселення відповідачів із спірної квартири у примусовому порядку.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 22.03.2021, залишити без змін.

Повний текст постанови складено 28.08.2021.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: