Справа № 185/5529/20
Провадження № 2/185/395/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 квітня 2021 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Шуліка Н.С., представника позивача адвоката Маньковського В.П., представника відповідача Рябко Н.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності у якому просить суд визнати за ним право власності на гараж розміром 7,4 м х 3,9 м, розташований по АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської Ради народних депутатів № 586 від 22.07.1983 року «Про дозвіл будівництва надвірних будівель» батькові позивача ОСОБА_2 було дозволено будівництво гаражу розміром 3,0 м х 6,0 м на надлишках вилучених рішенням виконкоми № 517 від 17.06.1983 року земельної ділянки по АДРЕСА_1 .В 1981 році за вказаною вище адресою було побудовано будівлю, яка складається з трьох суміжних гаражів під єдиною односхилою покрівлею висотою 2, 05 метрів розміром 7,4 м х 3,9 м., 7.4 м х 3, 8 м., 7,4 м х 3,9 м. Два суміжні гаражі: один розміром 7,4 м х 3,9 м, другий розміром 7,4 м х 3,78 м, були побудовані позивачем і знаходяться у його користуванні. Рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської Ради народних депутатів №771 від 17.11.1989 року «Про переоформлення гаражів» виконкомом було дозволено переоформлення гаража по АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 на позивача. Рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 27.05.2009 року № 584 «Про присвоєння поштової адреси гаражу» другому гаражу розміром 7,4мх 3,78м будо присвоєно поштову адресу з номера АДРЕСА_2 . Земельна ділянка кадастровий номер :02:042:0269, для будівництва та обслуговування гаражу, площею 0,06 га, під другим гаражем розміром 7, 4 м х 3, 78 м належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 2333934 від 12.04.2013 року. Рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської Ради народних депутатів №1256 від 27.12.1991 року «Про вилучення і виділення земельної ділянки» вилучено земельну ділянку пл. 784 кв.м., яка знаходиться поруч з зазначеними вище гаражами, із плану землекористування по АДРЕСА_1 , і виділено позивачу під город. 01.12.2014 року на цю земельну ділянку позивач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку кадастровий номер :02:042:0307, для ведення особистого селянського господарства, площею 0, 00775 га. Позивач не має можливості узаконити право власності на суміжний гараж розміром 7,4 м х 3,9 м. розташований по АДРЕСА_1 в порядку встановленому законом і тому звернувся до суду.

Відповідач звернувся до суду з письмовим відзивом на позовну заяву у якій просив суд відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що підстави для задоволення позову відсутні. Позивач не звертався до компетентного державного органу за вирішенням даного питання, тому в позові слід відмовити.

Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено наступне. Гараж розміром 7,4 м х 3,9 м, розташований по АДРЕСА_1 - є самочинним будівництвом, оскільки, збудований без додержання відповідних норм чинного законодавства в галузі будівництва, та не введений в експлуатацію, як того вимагають положення «Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), які збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документу на виконання будівельних робіт затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року № 158.

Відповідно до ст.376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України, далі ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України , частина перша статті 4 Цивільного-процесуального кодексу України. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення.

п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено що, положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Пунктом 15 постанови визначено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. При вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз`яснення, надані у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)".

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається позивач в судовому засіданні не доведені тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст..141 ЦПК України, витрати понесені позивачем на сплату судового збору в сумі 840.80 грн. слід покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності - відмовити.

Судові витрати в сумі 840.80 гривень покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 22 квітня 2021 року.

Суддя: В. О. Головін