Апеляційне провадження № 22-ц/824/8651/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 361/5422/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого 11 лютого 2021 року у приміщенні суду під головуванням судді Василишина В.О.,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року Житлово-експлуатаційна служба ПАТ «Броварський завод залізо-бетонних конструкцій» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Свої вимоги мотивувало тим, що на підставі договору купівлі-продажу від

22 квітня 2005 року відповідачу належить квартира АДРЕСА_1 .

Балансоутримувачем будинку й обслуговуючим підприємством, що надає комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території є ЖЕС ПрАТ «БЗЗК».

Відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань з оплати наданих послуг, внаслідок чого за період з січня 2016 року по липень 2020 року утворилася заборгованість у розмірі - 32 315 грн. 80 коп., що складається із основної заборгованості у розмірі - 19 877 грн.

55 коп., 3 % річних у розмірі - 2 733 грн. 00 коп. та інфляційні втрати у розмірі

- 9 705 грн. 25 коп.

З огляду на викладене, просило стягнути ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період із січня 2016 року по липень 2020 року у розмірі - 19 877 грн. 55 коп., 3 % річних у розмірі - 2 733 грн. 00 коп. та інфляційні витрати у розмірі - 9 705 грн. 25 коп., всього 32 315 грн. 80 коп., а також понесені судові витрати у розмірі - 2 102 грн. 00 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЖЕС ПАТ «БЗЗК» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період із січня 2016 року по липень 2020 року у розмірі - 19 877 грн. 55 коп., три відсотки річних у розмірі - 2 683 грн. 40 коп., інфляційні втрати у розмірі - 8 978 грн. 44 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись із вказанимсудовим рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в цій частині.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що суд не з`ясував та не переконався в тому, що інформація про позивача відсутня в ЄДРПОУ з кодом 25896693, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Позивач не є управителем і виконавцем послуг з утримання будинку, в якому вона проживає і до позовної заяви позивачем не було додано доказів наявності між сторонами правовідносин.

Броварська міська рада не мала права визначати виконавця послуг у приватному житловому фонді, оскільки співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому статтею 10 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Також вказувала на те, що позивач не здійснює виконання послуг з утримання будинку і прибудинкової території, що підтверджується наданими нею до відзиву на позовну заяву фотографіями.

Позивачем не надано договору, укладеного між нею та управителем, в якому б підтверджувалася достовірність нарахування за утримання будинку відповідним кошторисом витрат. Також відсутні докази надання їй позивачем розрахункового документу, на підставі якого вона б мала оплачувати послуги, з огляду на що нарахування 3% річних є безпідставним.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України позивачем не подано.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 червня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 квітня 2005 року належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг з утримання будинку і прибудинкової території, що надаються ЖЕС ПрАТ «БЗЗК», який є балансоутримувачем багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується рішеннями виконкому Броварської міської ради Київської області про встановлення економічно обґрунтованих тарифів № 667 від 18 листопада 2014 року та № 477 від 17 липня 2018 року.

Тарифи за послуги з утримання будинку і прибудинкової території розраховуються позивачем відповідно до рішень виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 667 від 18 листопада 2014 року та № 477 від 17 липня 2018 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок, дійшов висновку про наявність підстав та доказів його задоволення.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідачку від обов`язку оплати за надані такі послуги.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону).

Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону).

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність укладеного між сторонами договору є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач систематично не проводить оплату за надані позивачем послуги по утриманню будинку і прибудинкової території внаслідок чого за період із січня 2016 року по липень 2020 року у неї виник борг в розмірі - 19 877 грн. 55 коп. Поданий позивачем розрахунок вартості наданих послуг з утримання будинку і прибудинкової території, розрахований за кожен місяць є чітким, доступним та зрозумілим. Будь-яких доказів, які б спростовували зазначений розрахунок відповідач до суду не подала.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ЖЕС ПрАТ «БЗЗК» надавало споживачу послуги з утримання будинку та прибудинкової території належної якості. Претензій з боку відповідача щодо неякісного надання послуг не надходило. Розрахунки за спожиті комунальні послуги проводилися відповідно до тарифів затверджених у визначеному законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано ні переліку послуг, ні розрахунку їх вартості суперечать матеріалам справи, в яких містяться додатки до рішень Броварського міськвиконкому № 436 від 28 серпня 2007 року «Про погодження тарифу на оплату витрат, пов`язаних з утриманням будинків та прибудинкових територій ЖЕС ВАТ «БЗБК» та № 667 від 18 листопада 2014 року «Про погодження тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій ЖЕС ПАТ «БЗБК», які містять перелік послуг та їх вартість (а.с.12-14).

Також в матеріалах справи міститься розрахунок вартості наданих позивачем послуг з утримання будинку і прибудинкової території розрахований помісячно за період із 31 січня 2016 року по 31 липня 2020 року, який є чітким доступним і зрозумілим.

Колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не грунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення боргу з огляду на те, що послуги позивачем фактично не надавалися, не проводилося прибирання сходинкових кліток, прибудинкової території, не проводився поточний ремонт,

Питання ненадання чи неналежного надання комунальних послуг врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (чинним на час надання послуг та ухвалення судового рішення), відповідно ст.27 якого « Порядок оформлення претензій споживачів» встановлено, що у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг.

У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг.

Порядок перевірки якості надання комунальних послуг та якості послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком).

Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) зобов`язаний прибути на виклик споживача у строки, визначені в договорі про надання послуги, але не пізніше ніж протягом однієї доби з моменту отримання повідомлення споживача.

Акт-претензія складається виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості.

У разі проведення перевірки якості наданих послуг з централізованого водопостачання, централізованого постачання гарячої води або постачання природного газу споживач має право здійснити забір проб. Інформація про забір проб включається до акта-претензії.

Порядок здійснення забору проб та проведення їх дослідження щодо послуг з централізованого водопостачання, централізованого постачання гарячої води та послуг з постачання природного газу затверджується Кабінетом Міністрів України.

У разі встановлення за результатами дослідження відібраних проб факту постачання послуг неналежної якості витрати споживача на оплату проведених досліджень проб підлягають компенсації за рахунок виконавця відповідної послуги.

У разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію такий акт підписується споживачем, а також не менш як двома споживачами відповідної послуги, які проживають (розташовані) в сусідніх будівлях (у приміщеннях - якщо послуга надається у багатоквартирному будинку), і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) рекомендованим листом.

Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) протягом п`яти робочих днів вирішує питання щодо задоволення вимог, викладених в акті-претензії, або видає (надсилає) споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензії. У разі ненадання виконавцем (управителем) відповіді в установлений строк претензії споживача вважаються визнаними таким виконавцем (управителем).

Проте, посилаючись на неналежне надання послуг з боку позивача, відповідачка не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції доказів того, що її претензії як споживача оформлялися належним чином відповідно до вимог закону шляхом складання акта-претензії та його подання позивачу і розгляду останнім.

Також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про можливість закриття провадження у справі з підстав того, що у ЄДРПОУ відсутня інформація щодо позивача з кодом 25896693.

Перевіривши інформацію щодо позивача встановлено, що ЖЕС ПрАт «БЗЗК» станом на 21.07.2021 є відокремленим підрозділом, не перебуває в процесі припинення, має , зареєстроване 19.03.2008, уповноважена особа ОСОБА_2 , зазначено також види діяльності та контактну інформацію (ас.148).

Посилання ОСОБА_1 на те, що рішенням зборів багатоквартирного будинку не приймалося рішення щодо обрання управителем позивача в порядку відповідно до ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є безпідставними, оскільки останньою не надано доказів взагалі проведення будь-яких зборів співвласниками будинку в АДРЕСА_2 , як і не надано рішення щодо обрання іншого управителя.

Проте, є доречними зазначення в апеляційній скарзі помилковості висновку суду щодо незастосування строків позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (14-448цс19), дійшла висновку, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі .

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

Як установили суди першої інстанції, з січня 2016 року відповідачка жодного разу не оплачувала за надані позивачем послуги. Суд дослідив, зокрема, розрахунок заборгованості, згідно з яким позивач її нараховував за кожен календарний місяць надання послуг, починаючи з січня 2016 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Оскільки подання позивачем у січні 2018 року та у липні 2019 року заяви про видачу судового наказу не перервало загальної позовної давності, остання не спливла до тих щомісячних платежів, від моменту прострочення яких до дня звернення до суду з позовом не минуло 3 роки. Послуги, надані у липні 2017 року, відповідачка мала оплатити до липня 2017 року включно (тобто позовна давність за вимогою про стягнення заборгованості за липень 2017 року минала у серпні 2020 року). А позивач звернувся з позовом 11 серпня 2020 року. Тому помилковими є висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право на стягнення заборгованості за період січня 2016 року, а не з липня 2017 року.

Суд першої інстанції, перевірив наданий позивачем розрахунок і встановив у межах підставних, на думку суду, вимог розмір заборгованості відповідачки, починаючи з січня 2016 року. Апеляційний суд, користуючись дослідженим розрахунком, визначив, що за виключенням вартості послуг, наданих з січня 2016 по червень 2017 року, сума заборгованості за надані послуги у період з липня 2017 року до серпня 2020 року включно послуги становить 11 856,20 грн. (2017 рік - 1500,24 грн; 2018 рік - 3263,04 грн.; 2019 рік - 4230,72 грн.; 2020 рік - 2862,20 грн)

Щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

У позовній заяві позивач вказав, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідач має сплатити позивачеві три проценти річних й інфляційні втрати.

Виходячи з розміру заборгованості, встановленого апеляційним судом, 3% річних становить 1098,00 грн.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15).

З огляду на те, що відповідачка, як встановив суд першої інстанції, прострочила виконання грошового зобов`язання, вона на вимогу позивача повинна сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

За змістом частин першої та другої статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (аналогічні приписи є у частинах першій і третій статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

Інфляційній втрати за період з червня 2017 по 1 серпня 2020 року склали 2604,16 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження при розгляді вказаної справи, з огляду на що рішення суду в задоволеній частині підлягає зміні, шляхом зменшення розміру заборгованості до 11856,20 грн щодо основної суми боргу, 1098,0 грн 3% річних та 2604,16 грн інфляційних втрат, які позивач має сплатити на користь позивача, що разом становить суму 15 558, 36 грн.

В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської областівід 11 лютого 2021 року змінити, зменшивши суму стягнутої заборгованості до 15 558 (п`ятнадцяти тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 36 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: