Справа № 331/5517/19
Провадження № 2/331/96/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» липня 2021 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого - судді Антоненко М.В.

при секретарі - Федоровій К.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення особи, яка безпідставно вселилася та проживає у житловому приміщенні, вселення позивача з родиною у житлові приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення особи, яка безпідставно вселилася та проживає у житловому приміщенні, вселення позивача з родиною у житлові приміщення.

В обґрунтування уточнених позовних вимог ОСОБА_1 вказує на те, що

вона та треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_4 є користувачами частини будинку літ. А за адресою АДРЕСА_1 . та користуються будинком за вказаною адресою з квітня 2006 року. Квартира № 3 є відокремленою частиною будинку №96 і складається з кухні 7,1 кв.м., житлових кімнат 9,7 кв.м., 11,3 кв.м. та 16,0 кв.м.

Співвласником зазначеного будинку є ОСОБА_6 , який мешкає в кв. 1 з 12.11.1996 р. на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2006 р. (справа № 2-1275/06).

16.10.2006 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя постановлено рішення, яким правочин купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 визнано дійсним та визнано за ОСОБА_1 (на той час прізвище ОСОБА_1 ) право власності на кв. АДРЕСА_1 .

В подальшому, 09.11.2017 року зазначене рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя було скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області, а провадження по справі закрито.

За період з 2006 року до 2018 року позивач зі своєю родиною - чоловік ОСОБА_5 , мати ОСОБА_4 , неповнолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживали у спірному будинку, безперешкодно володіли та користувались ним, сплачували комунальні послуги, що підтверджується особовими рахунками, відкритих на позивачку.

Також те, що позивачі є користувачами житлового будинку, підтверджується даними технічного паспорту, виданого ОП «ЗМБТІ».

З 2007 року і до теперішнього часу позивачка з родиною зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . Реєстрація постійного місця проживання позивачки відбулась 18.01.2007 року.

Реєстрація постійного місця проживання третьої особи ОСОБА_5 відбулась 13.02.2007 року.

Реєстрація постійного місця проживання третьої особи ОСОБА_4 відбулась 13.09.2017 року.

За цей час провели реконструкцію будинку (побудували мансарду), зробили капітальний ремонт, відновили частину будинку після руйнування.

В теперішній час позивачкою ОСОБА_1 , вирішується питання щодо отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується листом Запорізької міськради.

ОСОБА_8 та відповідачка ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не проживали.

ОСОБА_8 зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_6 з 18.08.2011 року, згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг.

До 2011 року ОСОБА_8 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 з 23.07.2008 року. З 29.06.1999 року до 26.10.2007 року ОСОБА_8 перебував у місцях позбавлення волі.

Відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_6.

Крім цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 згідно рішення виконкому Жовтневої райради народних депутатів м.Запоріжжя від 09.06.1988 року № 111/3, від 21.07.1988 р.№ 136/3 надана житлова площа у зв`язку з відселенням - ОСОБА_8 однокімнатна квартира, ОСОБА_3 - трикімнатна квартира.

Починаючи з 2018 року ОСОБА_8 почав чинити перешкоди позивачам в користуванні своєю нерухомістю та земельною ділянкою.

12.10.2018 року ОСОБА_8 шляхом пошкодження вхідних дверей, вікон, огорожі проник до житла позивача та третіх осіб, частково пошкодив майно, виніс їхні речі на вулицю, самоправно разом з ОСОБА_3 зайняв житло і не впускає їх до теперішнього часу.

Цей факт підтверджується зверненнями до правоохоронних органів, внесенням до ЄРДР повідомлення № 0002388 (копії додаються).

ОСОБА_8 пояснював свої дії, посилаючись на ту обставину, що він є єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_9 у 2006 році (у якої позивач придбала частину будинку)та померлого ОСОБА_10 , яким начебто на праві власності належала спірна частина домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Тобто, правомірність проживання та користування будинком позивачкою та третіми особами у період з 2006 року до 2018 року не викликала сумнівів у ОСОБА_8 .

Натомість, ніяких правовстановлюючих документів , які б підтверджували право власності на майно - частину спірного будинку, що належала спадкодавцям, ОСОБА_8 не надано.

Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

З цієї норми права вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства.

Якщо право власності не нерухоме майно відповідно до закону підлягаєдержавній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Тобто, спадкодавцями - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за життя не було набуто право власності, яке в разі відкриття спадщини могло бути передано відповідачу ОСОБА_8 .

До того ж відповідач ОСОБА_8 вже намагався незаконним шляхом здійснити відчуження домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Так, рішенням третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , яким визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння літ.А за адресою : АДРЕСА_1 , начебто укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

12.01.2005 року за ОСОБА_11 визнано право власності на об`єкт нерухомого майна - фундамент під житловий будинок літ. В. фундамент під прибудову літ.В за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно цього рішення, спірного будинку за адресою АДРЕСА_1 взагалі немає, так як начебто він був знесений ОСОБА_11 ще у 2006 році.

Вказане рішення вже згодом було скасоване Запорізьким апеляційним судом, після того, як в процесі розгляду цивільної справи за позовом позивача про вселення до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя надійшла копія інвентарної справи № 46452/44375 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , після ознайомлення з якою стало відомо про наявність оскарженого рішення третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008.

Таким чином, вбачається, що ОСОБА_8 та відповідачка ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 ніколи не проживали. Починаючи з 2008 року (після звільнення з місць позбавлення волі) ОСОБА_8 проживав по сусідству, бачив як відбудовувався будинок, був знайомий з позивачкою та членами її родини, сумнівів щодо правомірності проживання і користування позивачем частиною будинку АДРЕСА_1 у нього не виникало. Більш того, визнав позовні вимоги до нього з боку ОСОБА_11 щодо відчуження будинку за адресою АДРЕСА_1 , знаючи,що фактично частина будинку була придбана позивачами,чим ввів в оману Третейський суд. Доказів права власності на спірну частину будинку за адресою АДРЕСА_1 суду не надав.

Підстав на вселення та проживання у будинку за адресою АДРЕСА_1 у відповідачів не має.

Натомість,позивач і члени її родини фактично є користувачами частини житлового будинку АДРЕСА_1 , безперешкодно володіли ним, користувались з 2006 року,що підтверджується багаточисельними доказами.

Позивач і члени її родини були безпідставно позбавлені свого житла. Адже тільки власник житлового будинку відповідно до ст.391 ЦК України , може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності своїм майном.

Відповідач ОСОБА_8 не є власником частини будинку № 96 , речових прав неуспадковував.

Отже право користування житлом позивачу повинно бути відновлено шляхом виселення відповідачів з кв. АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачка просить суд усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_3 , без надання іншого житлового приміщення; вселити в квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та членів її родини - неповнолітню доньку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 позов підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_3 надала суду письмовий відзив, в якому зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим ОСОБА_8 , який 22.09.1981 року було розірвано. Від шлюбу має повнолітніх дітей. За життя ОСОБА_8 , після розірвання шлюбу вони продовжували проживати як родина, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом.

Будинок АДРЕСА_1 будувала ОСОБА_9 , матір ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , і за життя не оформила право власності на зазначене нерухоме майно. Родина ОСОБА_8 постійно проживали у вказаному будинку. З 1975 року, вона проживала за адресою: АДРЕСА_9 , як член сім`ї ОСОБА_8 і проживає зараз, іншого житла, іншого місця реєстрації не має.

У спірному житловому будинку наявні дві відокремлені квартири - квартира № 1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 і квартира № 2 , користувачем якої є ОСОБА_8 і в якій проживає вона. Квартири № 3 , з якої позивачка просить виселити її, фактично не існує. Ані позивачка, а ні треті особи за адресою: АДРЕСА_1 не проживають, у довідках Департаменту реєстраційних послуг ЗМР, які надані позивачкою як додатки до позовної заяви, зазначено зареєстроване місце проживання адреса: АДРЕСА_11 .

В судовому засіданні представник відповідачки відзив підтримала, надала суду аналогічні пояснення.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 16.10.2006 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя постановлено рішення, згідно з яким правочин купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 визнано дійсним, та визнано за ОСОБА_1 (Закревською) право власності на кв. АДРЕСА_1 . (а.с.67).

В подальшому, 09.11.2017 року зазначене рішення Жовтневого райсуду м.Запоріжжя було скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області, а провадження по справі закрито. Скасування права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 108313517 від 20.12.2017 р. (а.с.28).

Згідно технічного паспорту, виданого ОП «ЗМБТІ» від 24.07.2006 р., житловий будинок АДРЕСА_1 складається з кв. № 3 власником якої є ОСОБА_1 , квартири № 1 власником якої є ОСОБА_6 . Користувачем літ-Г є ОСОБА_9 .

Згідно рішенням третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння літ.А за адресою : АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .01.2005року та визнано за ОСОБА_11 право власності на об`єкт нерухомого майна-фундамент під житловий будинок літ. В. фундамент під прибудову літ.в за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду рішення третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, було скасоване (а.с.13).

Як слід з довідок про реєстрацію, ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_11 з 13.02.2007 р.; ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 13.09.2007 р.; ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 з 18.01.2007 р.; ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 з 08.04.2011 р. (а.с.15).

Позивачкою надано суду копії квитанцій на підтвердження оплати нею комунальних послуг в 2009 -2019 р за адресою: АДРЕСА_11 та договір № 521213225 про користування електричною енергією (а.с17-19, 21);

Відповідачці ОСОБА_3 згідно рішення виконкому Жовтневої райради народних депутатів м.Запоріжжя від 09.06.1988 року № 111/3, від 21.07.1988 р.№ 136/3 надана житлова площа у зв`язку з відселенням - трикімнатна квартира.(а.с.29,30).

Згідно довідки (з додатками) щодо належності будівель домоволодіння АДРЕСА_1 , власником квартири № 1 є ОСОБА_6 , власником кв. № 3 є ОСОБА_1 (а.с.81-87).

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що він є знайомим ОСОБА_1 , разом працював з її чоловіком ОСОБА_5 . Він допомагав їй відновлювати водовідведення в будинку по АДРЕСА_1 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що мешкає в будинку АДРЕСА_1 . Всього в будинку дві квартири. Він мешкає в квартирі № 1 . Позивачка ОСОБА_1 є його сусідкою, яка разом зі своєю родиною безперервно проживала в сусідній квартирі № 2 з 2006 р. по 2018 рік. Як йому відомо, ОСОБА_1 придбала квартиру № 2 у ОСОБА_9 в 2006 році. На час придбання квартири №2 позивачкою, це житло знаходилось в занедбаному стані і ОСОБА_1 разом з чоловіком ремонтували та відновлювали квартиру. В подальшому, в 2018 роціОСОБА_8 , який є сином ОСОБА_9 , виселив родину ОСОБА_1 з їх квартири. Квартири № 3 в будинку не існує.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що вона проживає в будинку АДРЕСА_1 . Вона є рідною сестрою позивачки. Як їй відомо, ОСОБА_1 придбала в 2006 році у ОСОБА_9 половину будинку АДРЕСА_1 , а саме квартиру № 3 . На час придбання квартири позивачкою, це житло знаходилось в занедбаному стані і ОСОБА_1 разом з чоловіком ремонтували та відновлювали квартиру. В подальшому, в 2018 році ОСОБА_8 , який є сином ОСОБА_9 , виселив родину ОСОБА_1 з їх квартири. Квартири № 2 в будинку не існує.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 пояснила суду, що вона проживає в будинку АДРЕСА_1 . Як їй відомо, ОСОБА_1 придбала в 2006 році у ОСОБА_9 частину будинку АДРЕСА_1 а час придбання квартири позивачкою, це житло знаходилось в занедбаному стані після пожежі. ОСОБА_1 разом з чоловіком ремонтували та відновлювали квартиру. В подальшому, в 2018 році ОСОБА_8 , який є сином ОСОБА_9 , виселив родину ОСОБА_1 з їх квартири. На даний час в спірній квартирі проживає ОСОБА_3 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що він проживає в будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_3 мешкає будинку АДРЕСА_1 більш ніж 15 років. Всього в будинку № 96 дві квартири. В квартирі № 1 мешкає ОСОБА_17 . Квартира № 2 складається з чотирьох кімнат, дві з них в 2006 році придбала ОСОБА_1 , де по 2018 році мешкала разом із чоловіком та донькою.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 пояснив суду, що він проживає в будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_3 вселилась в будинок АДРЕСА_1 в 2007-2008 р.р. Цей будинок був збудований ОСОБА_8 , зі слів якого ОСОБА_1 винаймала в нього квартиру. Від інших сусідів він чув, що ОСОБА_24 - донька ОСОБА_8 по частинах продавала будинок № 96 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_26 пояснила суду, що вона проживає в будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_8 проживали в будинку АДРЕСА_1 з кінця 70-х років. Цей будинок багато років будував ОСОБА_8 . В період 2000-2008 р.р. ОСОБА_3 проживала в квартирі в Южному мікрорайоні м. Запоріжжя. В цей же час ОСОБА_8 відбував покарання в місцях позбавлення волі. Від інших сусідів він чув, що ОСОБА_24 - донька ОСОБА_8 по частинах продавала будинок № 96 . ОСОБА_1 разом із родиною проживала в будинку з 2006 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_28 пояснив суду, що він проживає в будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_9 та її син ОСОБА_8 з кінця 70-х років будували будинок № 96 . В період 2000-2008 р.р. ОСОБА_3 проживала в квартирі в Южному мікрорайоні м. Запоріжжя. В цей же час ОСОБА_8 відбував покарання в місцях позбавлення волі. Наскільки йому відомо, ОСОБА_1 придбала частину будинку за договором купівлі-продажу. ОСОБА_8 залишилась одна кімната, але його це не влаштовувало, тому в нього відбувались конфлікти з родиною ОСОБА_1 , яких в 2018 році він виселив з вказаної квартири. На даний час в спірній квартирі проживає ОСОБА_3 .

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини «кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду за захистом своїх житлових прав, ОСОБА_1 просить суд вселити в квартиру АДРЕСА_1 її разом із родиною - неповнолітньою донькою ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1-3 статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Судом встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 108313517 від 20.12.2017 р. право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано.

Статтею 657 ЦПК України (в редакції 20.02.2006 р.), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Враховуючи те, що законом встановлена обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири), суд розцінює договор купівлі-продажу частини житловго будинку буд. АДРЕСА_1 , укладений 20.04.2006 р. у простій письмовій формі між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 як недопустимий доказ (а.с.88).

Вважаючи, що її право на проживання у спірному будинку порушене, позивачка ОСОБА_1 посилалась на довідки про реєстрацію ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у спірному будинку.

Як встановлено судом, реєстрація вказаних осіб була здійснена на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 16.10.2006 року, яке, в подальшому було скасовано ухвалою Запорізького апеляційного суду рішення третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, а тму вказані докази суд, також вважає недопустимими.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно довідок, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ОСОБА_2 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_11 , тоді як ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто позивачка та члени її сім`ї позивачки були зареєстровані в двох різних квартирах.

Відповідно до стаття 77 ЦКУ України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_11 , ОСОБА_21 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 лише підтверджують факт неприязних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу об`єкту самочинного будівництва по АДРЕСА_1 , але будь - якого значення для підтвердження порушення житлових прав позивачки, ці показання не мають.

Відповідно до ч.-ч.1,2 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З наведеного слід, що відсутність у позивачки ОСОБА_1 права власності на самочинно збудовану частину дома, або квартиру по АДРЕСА_1 тягне за собою, також, відсутність в неї і права користування цим житловим приміщення та пов`язаних з цим прав вселення її, членів її сім`ї та виселення інших осіб.

Відповідно до ч.1,3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачкою ОСОБА_3 порушено її житлові права, зокрема, право проживання у житловому будинку (квартирі). Враховуючи вищенаведене, а також те, що чинним законодавством України не передбачено порядку вселення та виселення осіб з об`єктів самочинного будівництва, в позові слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення особи, яка безпідставно вселилася та проживає у житловому приміщенні, вселення позивача з родиною у житлові приміщення - відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до ті. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу. ХШ «Перехідні Положення» ЦГІК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: М.В. Антоненко