Справа № 567/677/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Максимчука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням

встановив:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 звернувся ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову вказує, що 18.03.2019 між ним та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначає, що при укладенні даного договору між сторонами було досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_3 в строк до 31.08.2019 забере з будинку все своє майно, звільнить приміщення та зніметься з реєстраційного обліку разом з дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вказує, що на даний час відповідачі продовжують бути зареєстрованими за місцем проживання у належному йому житловому будинку, але з вересня 2019 року не проживають у вказаному будинку, не беруть участі в утриманні будинку та оплаті витрат по житлово-комунальних послугах. Всі особисті речі та майно відповідачів за даною адресою відсутні.

Посилаючись на те, що відповідачі не проживають у належному йому будинку, договір користування на даний житловий будинок не укладався, а факт їх реєстрації створює перешкоди в користуванні майном, просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, визнавши ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 08.06.2021 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачам було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідачі правом подати відзив на позовну заяву не скористалися.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подали.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили позов задоволити.

Пояснили, що позивачу відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.03.2019 належить будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказують, що у даному будинку також є зареєстрованими відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які там з вересня 2019 року не проживають, договір найму житла між ними не укладався.

Вказують, що реєстрація відповідачів створює позивачу значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність їх реєстрації унеможливлює належне розпорядження своєю власністю.

Зазначили, що відповідачі не проживають у даному будинку та не користуються ним, не беруть участі у витратах на його утримання.

Вказуючи на те, що відповідачі протягом тривалого часу не проживають в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні створює для позивача, як власника, незручності, просять визнати відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він проживає в будинку по сусідству з будинковолодінням АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 . Йому відомо про те, що зазначений будинок ОСОБА_2 купив в ОСОБА_3 , яка там проживала разом з дочкою, а її сина там він бачив рідко.

Зазначив, що Демчуки з реєстраційного обліку не знялися, але в будинку не проживають та в ньому їхні речі відсутні, оскільки біля двох років тому свої речі з зазначеного будинку вони вивозили, що він особисто бачив.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.03.2019, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 прийняв у власність житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.2019 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки ЦНАП виконавчого комітету Острозької міської ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

В судовому засіданні встановлено, що договір найму житла між власником майна - ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не укладався та у відповідності до вимог закону не реєструвався.

З розписки, даної ОСОБА_3 12.03.2019, вбачається, що вона разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов`язалася в строк до 31.08.2019 знятися з реєстраційного обліку з будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1 , який на даний час на праві власності належить ОСОБА_2 , між сторонами не існує договірних відносин щодо цього майна - договір найму житлового приміщення між ними не укладався та в устаноленому законом порядку не реєструвався.

Відповідачі не проживають у даному будинку більше двох років та не є членами сім`ї позивача.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК УРСР, не проживають разом з ним та не ведуть спільне господарство, що підтверджується поясненнями позивача та свідка.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачами та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачами суду не надано.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, судом встановлено, що відповідачі не є членами сім"ї позивача, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є співвласниками спірного житлового приміщення, не є членами сім`ї ОСОБА_2 , факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні з пояснень позивача, свідка, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачі не проживають в належному позивачу будинку декілька років, при цьому самостійно залишили будинковолодіння позивача, підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування спірним житловим будинком не встановлено, особисті речі відповідачів в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідачі не приймать, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового будинку, а реєстрація відповідачів за місцем проживання у будинку, належному ОСОБА_2 є перешкодою для розпорядженню ним своїм майном.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача, як власника спірного житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак його право підлягає захисту, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Одночасно, суд вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.ст.383, 391 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Острозьким РС УДМС 03.02.2017), ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Острозьким РС УДМС 15.09.2016) про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, визнавши ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.08.2021.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.