Справа № 632/436/21
№ провадження 2/646/1694/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.08.2021 м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова

під головуванням судді Демчини Т.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Сламахи В.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Червонозаводського районного суду міста Харкова у спрощеному провадженні з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 4000,00 доларів США, трьох відсотків річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за період з 02.12.2020 по 26.02.2021 в сумі 28,27 доларів США, а також інфляційного збільшення боргу за цей же період в сумі 42,22 долари США, а всього 4070,49 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України на момент звернення з позовом складало 113688,78 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 05 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_2 взяв у позивача в позику грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США з умовою повернення до 01 грудня 2020 року, про що ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 було надано письмову розписку. Однак, у домовлені терміни суму позики позивачу не повернуто, що стало підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі з його дочкою, звернувся до нього з проханням позичити грошові кошти у вищезазначеній сумі, частково для придбання автомобіля та частково для придбання квартири, зобов`язувався повернути кошти до 01.12.2020, проте свої зобов`язання не виконав, позичені кошти в обумовлені у розписці строки не повернув, вимогу про їх повернення залишив без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання, призначені на 17.06.2021, 12.07.2021, 22.07.2021, 03.08.2021, 17.08.2021 не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Представник відповідача адвокат Тимошенко Н.І. до суду також не з`явилась, неодноразово подавала клопотання про відкладення розгляду справи, які обґрунтовувала необхідністю надання часу для ознайомлення з позовною заявою, незакінченням для неї строку для подання відзиву на позов, зайнятістю в інших процесах, які судом задовольнялись. У судове засідання, призначене на 17.08.2021, представник відповідача до суду не з`явилась, подала клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість у іншому процесі, а також у зв`язку з поданням відповідачем зустрічної позовної заяви. Враховуючи, що на момент розгляду справи зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до суду не надійшла, а строк на її подання, встановлений ч.1 ст.193 ЦПК України, на цей час закінчився, на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника, про що судом постановлено ухвалу, занесену до журналу судового засідання. При цьому на підставі ст.280 ЦПК України суд не вбачає підстав для постановлення заочного рішення у зв`язку з поданням відзиву на позов.

З відзиву на позов представника відповідача адвоката Тимошенко Н.І. вбачається, що ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки грошових коштів від ОСОБА_1 не отримував, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , з якою відповідач перебував у шлюбі, протягом шлюбу ОСОБА_1 допоміг ОСОБА_2 розмитнити транспортний засіб, проте після погіршення стосунків ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 почав пред`являти до ОСОБА_2 претензії щодо понесення ним витрат на весілля, а також надання частини коштів на придбання житла для подружжя, і 05.02.2020 запропонував ОСОБА_2 написати розписку про нібито позику ним коштів в сумі 4000,00 доларів США, яких відповідач фактично не отримував. ОСОБА_2 погодився написати таку розписку, щоб не погіршувати стосунки з дружиною. Одночасно ОСОБА_2 почав перераховувати кошти на ім`я ОСОБА_3 для погашення заборгованості перед її батьком. Згідно з позицією відповідача, навіть якщо ОСОБА_2 отримав би фактично грошові кошти від тестя ОСОБА_1 , то враховуючи, що така розписка написана ним у шлюбі, обов`язок погашення заборгованості має нести також і його дружина - дочка ОСОБА_1 ОСОБА_3 . З цих підстав представник відповідача у відзиві просила суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Підставами для такого висновку суду є наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З наданої суду розписки встановлено, що 05 лютого 2018 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 у позику грошові кошти у валюті долар США в сумі 4000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2020 року. У розписці ОСОБА_2 власноручно зазначив, що гроші він отримав у повному обсязі при підписанні розписки. На розписці наявний підпис позичальника ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так як з розписки вбачається досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору позики, а саме - суми позики, умов її надання, строку її повернення, що засвідчено підписом позичальника, суд прийшов до висновку про додержання позичальником ОСОБА_2 та позичкодавцем ОСОБА_1 вимог закону про письмову форму договору позики.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Будь-яких доказів у підтвердження удаваності вищезазначеного правочину стороною відповідача суду не надано, вимог про визнання недійсним укладеного договору позики з ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 не заявляв. Отже, існування таких обставин суд вважає недоведеним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц зазначається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З пояснень позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні, а також наданих ним документів вбачається, що частину коштів, про які зазначені у розписці, він передавав ОСОБА_2 у грудні 2018 року, іншу частину - у лютому 2019 року. Такі пояснення позивача не відповідають змісту наданої ним розписки у частині моменту отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 у позику.У той же час Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Відтак, та приходить до висновку про дійсність договору позики.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд констатує, що зазначений у розписці строк повернення позики на час розгляду даної цивільної справи наступив, проте ОСОБА_2 суму позики не повернув, на що вказує наявність у ОСОБА_1 оригіналу розписки.

До відзиву представником відповідача подано копії банківських квитанцій, з яких вбачається перерахування платником ОСОБА_2 грошових коштів у різних сумах одержувачам: 25.03.2020 - ОСОБА_2 (поповнення власної картки), 16.05.2020 - ОСОБА_4 , а у період з 27.02.2020 по 22.12.2020 - ОСОБА_3 . Вказані досліджені судом документи не підтверджують повернення коштів ОСОБА_1 , а позивачем заперечується погодження з ОСОБА_2 такого способу повернення коштів як перерахування його дочці ОСОБА_3 , та отримання будь-яких коштів від ОСОБА_3 в рахунок повернення частини позики ОСОБА_2 . Відтак, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення усієї суми позики.

Факт перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_3 на момент укладення договору позики позивачем ОСОБА_1 не оспорюється.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Будь-яких доказів у підтвердження тієї обставини, що отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 05.02.2020 грошові кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суду не надано. Відтак, суд вважає вказану обставину недоведеною.

Враховуючи викладене, суд вбачає правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 4000,00 доларів США.

Відповідно до ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на зазначену норму, а також зміст розписки ОСОБА_2 , суд прийшов до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість у іноземній валюті за договором позики у сумі, еквівалентній 4000,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на момент розгляду справи, який складає 26,6457 грн. за 100,00 доларів США. Отже, з відповідача стягненню підлягають кошти в сумі: 4000 * 26,6457 = 106582,80 грн.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розписки позичальника ОСОБА_2 вбачається, що інший розмір процентів у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання сторони не визначали. З огляду на викладене суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми, в межах позовних вимог - за зазначений у позові період прострочення з 02.12.2020 по 26.02.2021, що складає 86 днів.

Отже, неустойка у виді 3 % річних, що підлягає нарахуванню відповідачу у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання по поверненню позики, складає: 4000 * 3 % * 86 / 365 = 28,27 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на момент розгляду справи, який складає 26,6457 грн. за 100,00 доларів США, становить: 28,27 * 26,6457 = 753,27 грн.

Вирішуючи вимогу про стягнення інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання, суд враховує правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 22.06.2020 у справі № 752/10525/16-ц (провадження № 612-38160св18), згідно з якою, за змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Отже, нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню: неповернута позика в сумі 4000,00 доларів США, що еквівалентно 106582,80 грн., а також три проценти річних в сумі 28,27 доларів США, що еквівалентно 753,27 грн., а всього 4028,27 доларів США, що еквівалентно 107336,07 грн.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати слід присудити пропорційно до задоволеної частини позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 206, 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 526, 533, 554, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів, що еквівалентно 106582 (ста шести тисячам п`ятистам вісімдесяти двом) грн. 80 коп., заборгованості за договором позики, а також 28 (двадцять вісім) доларів США 27 центів, що еквівалентно 753 (семистам п`ятдесяти трьом) грн. 27 коп., трьох відсотків річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, а всього 4028 (чотири тисячі двадцять вісім) доларів США 27 центів, що еквівалентно 107336 (ста семи тисячам трьомстам тридцяти шести) грн. 07 коп.

У іншій частині вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати у розмірі 1125 (одна тисяча сто двадцять п`ять) грн. 11 коп.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення виготовлене 25 серпня 2021 року.

Головуючий суддя: Т.Ю.Демчина