РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.

при секретарі судового засідання Наральник Н.А., Ковальчук О.С., Карпішиній С.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Чайковської Р.А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Поліщук Т.О.,

представника третьої особи Кур`ята В.Ц.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01.10.2020 року звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування вимог за яким зазначила, що між сторонами був укладений шлюб, в якому у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котра наразі проживає із матір`ю. За словами ОСОБА_1 , після розірвання між сторонами відносин її із відповідачем стосунки погіршились і тому вона змушена звернутися до суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. За словами позивача, вона в повному обсязі може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, має стабільний заробіток, спиртними напоями не зловживає, на обліку в наркологічному диспансері та у психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалась, за місцем проживання характеризується позитивно, добре ставиться до дитини. У свою чергу відповідач не може дати дитині належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров`я дитини умов проживання. З огляду на викладене у позовній заяві ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 15.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Позивач додала, що одного разу відповідач вчинив насильство щодо неї та її батька, у зв`язку із чим вона була вимушена переїхати жити зі спільної із ОСОБА_2 квартири до батьків. За словами ОСОБА_1 , їй доводилось випрошувати у відповідача дозвіл на виїзд дитини за кордон з метою її оздоровлення. Напідставі рішення суду із ОСОБА_2 на утримання дитину будуть стягуватись аліменти. Представник додала, що рішення суду про задоволення позову дозволить її довірителю їздити на відпочинок із дитиною за кордон без дозволу батька, як і отримувати інші документи, не принижуючись перед відповідачем.

ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову та закрити провадження у справі з огляду на відсутність спору, так як відповідач не заперечує щодо проживання дитини із матір`ю. Окремо відповідач пояснив, що постійно спілкується із дитиною, надає гроші на її утримання, на поїздки за кордон, планує справно сплачувати аліменти та додатково допомагати дитині у подальшому житті. ОСОБА_2 додав, що сумнівався у цьому році щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон, оскільки хвилювався за її здоров`я з огляду на пандемію. Представник відповідача додала, що всі спірні питання зводяться лише до необхідності одержання дозволу на виїзд дитини за кордон, проте за сімейним законодавством сторони є рівними у правах щодо виховання дитини та, на думку представника, рішення суду про задоволення позову обмежуватиме її представника у правах.

Представник третьої особи в судовому засіданні 17.12.2020 пояснив, що не вбачає порушень прав батька у разі ухвалення рішення суду про задоволення позову. Дане рішення не вплине на його права та обов`язки щодо виховання дитини. У наступні засідання представник органу опіки та піклування не з`являвся, подав заяву про розгляд справи без його участі, при прийняття рішення просив врахувати висновок органу опіки та піклування міської ради.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, думку представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Відділом РАЦС Житомирського міського управління юстиції 22.10.2020 року зареєстровано шлюб між сторони у справі, актовий запис №1841.

Сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 , та донька сторін фактично проживає разом із матір`ю по провулку Метеорологічному в м. Житомирі без реєстрації, що підтверджується довідкою ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» від 16.09.2020 №1414. У свою чергу батько дитини - ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Богунським районним судом м. Житомира ухвалено рішення у справі №295/11208/20 від 05.11.2020 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх його доходів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.09.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, виходячи із інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю ОСОБА_1 , та вказаний висновок був затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №149 від 17.02.2021 року.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи тривалість проживання дитини із матір`ю, сталість її соціальних зв`язків з позивачем, добросовісне виконання нею батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, враховуючи висновок від 17.02.2021 №149 органу опіки та піклування Житомирської міської ради про доцільність проживання дитини з матір`ю - ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини та має першочергове значення при вирішенні зазначеного спору.

Посилання відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, ураховуючи той факт, що ним не заперечується проживання доньки із позивачем, є безпідставним з огляду на таке.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд із цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

В ході судового розгляду справи було встановлено, що хоча між сторонами і узгоджено фактичне місце проживання дитини, однак позивач підтримувала свої позовні вимоги у повному обсязі, оскільки спір щодо визначення місця проживання дитини існує і без його вирішення у судовому порядку вона не зможе, зокрема без необґрунтованих перешкод поїхати із дитиною на відпочинок за кордон.

Таким чином суд виходить з того, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі.

Висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 11.03.2021 року у справі №710/1598/19 та враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 141, 263-265, 279, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 141, 157, 160, 161 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народження , разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Богунський районний суд міста Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, адреса: м. Житомир, м-н ім. С.П. Корольова, 4/2.

Дата складання повного судового рішення - 16.04.2021.

Суддя Д.В. Кузнєцов