Єдиний унікальний номер: 375/923/20
Провадження № 2/379/382/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Музиченко О.О.

за участю секретаря судового засідання Бакал О.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду № 3 в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування свого позову зазначила, що з 01.10.1994 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .. 22.06.2020 відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання їхнього шлюбу. У 1996 році відповідачу було надано в постійне користування земельну ділянку розміром 0,07 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На цій земельній ділянці в період перебування у шлюбі з відповідачем вони побудували житловий будинок загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 20,4 кв.м., адреса: АДРЕСА_1 . Також у 1997 році в капітальній забудові цього житлового будинку вони збудували погреб та кімнату розміром близько 18 кв. м (6х3), що пока¬зані у плані забудови, але в експлуатації до плану будинку не впи¬сані та не зареєстровані. В 2007 році у кімнаті площею 18 кв.м було добудовано перегородку та зроблено дві жит¬лові кімнати розмірами по 9 кв.м кожна. Крім того, у період шлюбу ними було збудовано господарські споруди: в 2012 році колодязь, а протягом 2014-2017 років - літню кухню площею 27,5 кв.м (5,5х5) і гараж площею 27 кв.м (6х4,5). Вказані добудови введені в експлуатацію, але не зареєстровані. Оскільки відповідач перешкоджає її вільному володінню та користуванню спільним сумісним майном, позивачка звернулась з даним позовом до суду і просить припинити право спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку (1997 року забудови), розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею право як співзабудовника на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва: двох житлових кімнат загальною площею 18 кв.м, погреба, колодязя, літньої кухні та гаража, розміщених за адресою: АДРЕСА_1 . Також просила стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір у розмірі 1556,75 грн.

Ухвалою суду від 29 березня 2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.04.2021 (а.с. 45, 46).

13.04.2021 судом отримано від відповідача ОСОБА_2 відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач частково визнає заявлені до нього позовні вимоги, а саме: визнає вимоги щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, а не визнає вимогу про стягнення з нього судового збору у сумі 1556,75 грн, оскільки він є особою з інвалідністю третьої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується наявним у нього посвідченням серії НОМЕР_1 від 21.05.2019 (а.с. 57, 58).

У підготовче засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, про час, дату і місце розгляду справи повідомлена належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства (а.с.48, 50, 52). 22.04.2021 до суду надійшла заява від позивачки ОСОБА_1 з проханням розглянкти справу без її участі, позовні вимогу підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.63).

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства (а.с.49,55). 22.04.2021 до суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_3 з проханням розглянути дану справу без його участі, позовні вимоги визнає та не заперечує протии їх задоволення. Заперечує щодо сягнення з нього судового збору, оскільки він є особою з інвалідністю третьої групи внаслідок війни (а.с.64).

За положеннями частин 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні рішення у разі визнання позову проводиться у порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст. 206 ЦПК).

Отже, враховуючи визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , суд вважає за можливе ухвалити у даній справі рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню з наступних підстав.

Із досліджених судом письмових доказів встановлено, що 01.10.1994 ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 у Рокитнянському ЗАГС, що вбачається з відмітки про сімейний стан у її паспорті (а.с. 9 на звороті).

30.07.1996 Рішенням виконкому Рокитнянської селищної ради №435 ОСОБА_2 було надано для будівництва та обслуговування житлового будинку земельну ділянку в розмірі 0,07 га у постійне користування по АДРЕСА_1 за рахунок земель резерву (а.с.11).

13.11.1997 виконавчим комітетом Рокитнянської селищної ради на підставі рішення № 620 від 23.10.1997 було видано ОСОБА_2 свідоцтво на право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 (а.с.16).

За даними технічного паспорту від 12.05.1997 вказаний житловий будинок складається з однієї квартири, однієї житлової кімнати, має загальну площу 41,9 кв.м та житлову площу 20,4 кв.м (а.с.12-15).

З долучених до позовної заяви фотоматеріалів вбачається, що будинок має добудови, поріч із ним розташовується капітальний гараж, літня кухня (а.с. 20-22).

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За положеннями ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто, перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Стаття 372 ЦК України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. При поділі кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному майні.

Пунктами 22-24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК).

Частиною 2 ст.60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 Цивільного кодексу України).

Відтак, суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає до задоволення вимогу позивачки ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Крім того, суд враховує, що у Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879 - 881, 883).

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу гараж після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи гаражем з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом одного з подружжя суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя. Суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

При поділі спільного майна подружжя в даному спорі, суд застосовує принцип рівності.

Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що об`єкти незавершеного будівництва збудовані за час шлюбу за спільні кошти подружжя, що не оспорюється сторонами і визнається відповідачем, а відтак, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; вони не прийняті до експлуатації і право власності на них не оформлено відповідачем, а позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, - тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивачки про визнання за нею права як співзабудовника на 1/2 частину збудованих за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , але не прийнятих в експлуатацію об`єктів незавершеного будівництва: двох житлових кімнат загальною площею 18 кв.м, погреба, колодязя, літньої кухні та гаража, розміщених за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується відповідними положеннями ЦПК України та Законом України «Про судовий збір».

Так, частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю третьої групи та відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, що вбачається з копії посвідчення серія НОМЕР_1 від 21.05.2019 (а.с.61). А відтак, відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п.8 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Водночас, оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, - позивачці з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого нею судового збору на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України у розмірі 778,37 грн (1556,75:2, а.с.1).

Керуючись ст.ст. 60-63, 69-71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 328, 331, 355, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 200, 206, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку (1997 року побудови), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право, як співзабудовника, на 1/2 частину збудованих за час шлюбу з ОСОБА_2 , але не прийнятих в експлуатацію об`єктів незавершеного будівництва: двох житлових кімнат загальною площею 18 кв.м, погреба, колодязя, літньої кухні та гаража, розміщених за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби у Рокитнянському районі Київської області () повернути ОСОБА_1 50 відсотків суми сплаченого нею згідно квитанції від 24.07.2020 (код квитанції: 2031-3933-6002-4903) судового збору у розмірі 778 (сімсот сімдесят вісім) гривень 37 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 23.04.2021.

Суддя Таращанського районного суду Київської області О. О. Музиченко