ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6645/21 Справа № 175/2758/20 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про стягнення моральної шкоди та відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним уточненим у ході розгляду справи позовом, посилаючись на те, що 23 вересня 2019 року між нею та ОСОБА_3 укладений договір оренди. Позивач, згідно умов вищевказаного договору, сплатила орендну плату за період до 01 жовтня 2020 року. Однак з боку відповідача чиняться перешкоди в користуванні майном, починаючи з 22 липня 2020 року відповідач вимагає звільнення орендованого приміщення до 01 серпня 2020 року. 07 вересня 2020 року договір оренди між сторонами достроково розірвано. Для вирішення спору вона вимушена була звернутися за допомогою адвоката, що потягло за собою матеріальні збитки. У зв`язку з зазначенимими обставинами їй було завдано пситхологічного стресу, внаслідок чого в неї виник гералізований тривожно-депресивний розклад, інсомнія.

З урахуванням уточнених вимог просила суд стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. та відшкодувати збитки у сумі 13 000 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500 грн. У задоволенні заяви адвоката позивача за договором про надання правничої допомоги ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення суду відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено мотивів щодо стягнення моральної шкоди, а вимоги останньої, щодо відшкодування збитків є необґрунтованими та безпідставними, оскільки процесуальні витрати не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до відповідача.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу понесених відповідачем є розумним та обґрунтованим. В той час, як рішенням суду відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, у зв`язку з чим витрати на правничу допомогу залишаються за рахунок позивача.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідачем було порушено її права, як орендодавця на спокій та приватне життя, що призвело до психічного розладу.

Крім того, дійсність, розумність та необхідність понесених відповідачем витрат на правничу допомогу є навмисно завищеною та не підтвердженою належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 23 вересня 2019 року ОСОБА_2 уклала з відповідачем договір оренди житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9), яке належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності (а.с.9).

Згідно з п.п. 4.1, 4.2 умов вищевказаного договору оренди позивач сплатила орендну плату за період до 01 жовтня 2020 року, що підтверджується розпискою (а.с.10).

25 червня 2020 року відповідач надіслав позивачу повідомлення про дострокове розірвання договору оренди від 23 вересня 2019 року з підстав порушення цільового призначення використання договору оренди. (а.с.19)

08 серпня 2020 року додатковою угодою до договору оренди від 23 вересня 2019 року року сторони домовились розірвати договір оренди з 25 вересня 2020 року. (а.с.58)

В обґрунтування вимог, ОСОБА_2 посилалась на психологічний стрес, внаслідок якого у неї виник гералізований тривожно-депресивний стан, та обумовлювала це тим, що саме перешкоди у користуванні житловим будинком викликали у неї такі наслідки у здоров`ї, які виражаються у психічному розладі.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

До компетенції суду віднесені питання встановлення факту настання негативних наслідків у немайновій сфері та визначення справедливого розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Суд враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також інші обставини, які мають істотне значення.

Складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є: власне шкода, тобто наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи; протиправне діяння особи, котра її завдала; причинний зв`язок між ними; вина заподіювача шкоди. Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

На підтвердження завданої шкоди її психічному здоров`ю надала медичний висновок, датований 23 липня 2020 року, яким установлено діагноз (а.с.20) Тобто такий діагноз позивачу було встановлено ще до направленням арендодавцем повідомлення про дострокове припинення договору оренди, що свідчить про недоведення причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача ОСОБА_3 та тривожно-депресивним станом позивача.

Крім того, помилковим є посилання позивача як підставу відшкодування моральної положення статті 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини, однак правовідносини сторін випливають саме з договору оренди, тобто договірних відносин.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

З огляду на зазначене, вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними.

Пред`являючи вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, позивач посилається на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача, вона змушена була звернутися до адвоката для надання їй професійної правничої допомоги та понесла витрати у розмірі 13 000 грн., які вона просить стягнути з відповідача у якості матеріальних збитків.

Проте п. 2 частини 2 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Також ч. 3 статті 137 ЦПК України передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За таких обставин, вимоги позивачки щодо стягнення матеріальної шкоди, яка виразилася у витратах на правничу допомогу є необґрунтованими та безпідставними, оскільки процесуальні витрати не є збитками,що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до відповідача. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того провадження,у ході розгляду якого вони виникли, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення її права, як орендаря на спокій та приватне життя, підлягають відхиленню, оскільки зазначене спростовується встановленими судом обставинами та не підтверджується належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо законності додаткового рішення, суд приходить до наступних висновків.

07 травня 2021 року до суду надійшла заява адвоката позивача Гусакової О.Б про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій остання просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 600 грн. (а.с.221-223).

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, що відповідає положенням ч.2 ст.141 ЦПК України.

Разом з тим, 07 травня 2021 року адвокатом відповідача Коган Р.В. подано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 21 500 грн. (а.с.213).

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції посилався на розумність та обґрунтованість їх розміру та існування визначених законом підстав для стягнення таких витрат,

Однак, такі висновки суду не знаходять підтвердження у матеріалах справи.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року(справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа № 554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача було надано акти прийому - передачі до договору про надання правової допомоги №16 від 16 вересня 2020 року від 22 вересня 2020 року та 24 квітня 2021 року з визначенням обсягу виконаних робіт та розрахунку їх вартості, складного адвокатом відповідно до умов договору розрахунок фактуру № 019 від 24 квітня 2021 року та дублікат квитанції, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

Проте, матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги №16 від 16 вересня 2020 року, тому витрати на правничу допомогу не можуть вважатись документально підтвердженими.

Аналогічні висновки щодо належності документального підтвердження витрат на правничу допомогу викладено в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 545/3748/17.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув та помилково встановив, що вимоги представника відповідача в частині стягнення витрат на правничу допомогу є обґрунтованими.

З огляду на зазначене, оскаржуване додаткове рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині додаткове рішення суду - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова