ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7109/21
провадження № 2-о/753/274/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2021 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Бебі В.А.

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулась до суду з заявою до заінтересованої особи про видачу обмежувального припису з метою припинення фізичного, економічного та психологічного насильства відносно неї.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 вимоги заяви підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є спільний малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 є власницею садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за тією ж адресою загальною площею 153,5 м2, а також квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 , користуючись довірою заявниці, не бажаючи фінансово утримувати ОСОБА_3 , почав застосовувати проти останньої фізичне, психологічне та економічне насильство. Так з кінця 2019 року він почав зловживати спиртними напоями, постійно демонструвати зброю, цькувати, ображати заявницю, що змусило останню покинути своє місце проживання. Раніше знайомому ОСОБА_2 вона довіряла певні господарські роботи, але він, зловживаючи довірою, в лютому - квітні 2020 року змінив замки вхідних дверей та захопив будинок та не допускає ОСОБА_3 на подвір`я домоволодіння. Крім того, квартиру АДРЕСА_2 заявниця здавала в оренду, але ОСОБА_2 виселив орендарів з неї на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області про накладення на неї арешту, не надаючи можливості отримувати щомісячний фінансовий дохід від оренди житла. Таким чином, заінтересована особа чинить щодо неї фізичне, економічне та психологічне насильство. Також в червні, липні, серпні 2020 року заявниця намагалась неодноразово потрапити до свого домоволодіння, але ОСОБА_2 , застосовуючи до неї фізичну силу, не допустив її до свого будинку. Далі 3.03.2021 року ОСОБА_3 в черговий раз приїхала до свого будинку, щоб забрати свої особисті речі, але ОСОБА_2 силоміць виштовхав її за межі хвіртки, завдавши їй тілесних ушкоджень. В результаті чого вона була вимушена розбити рукою скло вікна і потрапити до будинку. Також в березні 2021 року заінтересована особа зібрав всі особисті речі заявниці та відправив їх за послугою ПрАТ „Нова пошта" до головного офісу ПрАТ „МАУ", де наразі вирішується питання, що з ними робити. Психологічне насильство проявилось у постійному залякуванні її зброєю, собакою, приниженні її честі, вживання нецензурною лексики, перешкоджанні проживанню в будинку матері заявниці. Вважає такі неправомірні дії заінтересованої особи щодо неї є проявом домашнього насильства, тому просить видати обмежувальний припис, за змістом прохальної частини заяви ОСОБА_3

Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні вимоги заяви не визнали, пояснивши, що сторони з 2016 року проживали спільно як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 . На даний час заявниця вивезла сина без дозволу ОСОБА_2 на окуповану територію Російською Федерацією до м. Луганська, де проживають батьки заявниці, і не повертає його до м. Києва, чим перешкоджає йому як батьку здійснювати виховання та утримання дитини. Крім того, заінтересована особа за свої власні кошти придбав будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою загальною площею 153,5 м2, а також квартиру АДРЕСА_2 , яку оформив на ОСОБА_3 , оскільки довіряв їй, так як у них була спільна дитина. На сьогоднішній день між сторонами існує невирішений спір щодо розподілу майна чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, якими є вказаний будинок та квартира. ОСОБА_3 спеціально провокує ОСОБА_2 на застосування фізичної сили з метою не допустити або обмежити в доступі його до квартири та будинку для подальшого їх продажу та її виїзду разом з грошима до окупованого м. Луганська. Заінтересована особа в червні - серпні 2020 року не міг чинити ніяких перешкод заявниці у користуванні житлом, оскільки вона була на території м. Луганська, куди неодноразово виїздила до своїх батьків, і не з`являлась до домоволодіння. 3.03.2021 року вона приїхала до будинку забрати свої речі, але він її не допустив, оскільки ОСОБА_3 може підкинути будь-які заборонені речі, які будуть у майбутньому слугувати підставою у порушенні кримінального провадження відносно ОСОБА_2 та затримання останнього з метою описаною вище. Однак того дня агресію проявила саме ОСОБА_3 , саме вона застосувала фізичну силу до заінтересованої особи і пройшла до домоволодіння, мабуть отримавши при цьому якісь синці. Він її не штовхав, не наносив удари, а тільки своєю статурою не надавав можливості пройти до подвір`я. Також, перебуваючи у дворі, заявниця умисно своєю рукою розбила скло вікна в будинку, пошкодивши собі руку. ОСОБА_2 при цьому ніякої участі не приймав. Таким чином, ОСОБА_3 бажала забрати з будинку свої особисті речі. З метою уникнення непорозуміння між сторонами по справі щодо користування речами заявницею ОСОБА_2 зібрав всі речі ОСОБА_3 , що стосувались її роботи, та відправив їх за послугою ПрАТ „Нова пошта" до головного офісу ПрАТ „МАУ", маючи при цьому доказ. Таким чином, будь-якого насильства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_3 не вчиняв, а між ними існують спори майнового цивільно-правового характеру. В свою чергу зміст пояснень ОСОБА_3 ґрунтується на припущення та особистих її домислах. Тому просять відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, оглянувши надані відео матеріали, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1, ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Як наголошує ч.2, ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Як встановлено судом, у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є спільний малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 є власницею садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за тією ж адресою загальною площею 153,5 м2, а також квартири АДРЕСА_2 . Належних доказів даних обставин сторони не надали, але і не заперечували їх у судовому засіданні, що є підставою для звільнення від доказування в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України.

Заявниця ОСОБА_3 вказувала у судовому засіданні, що ОСОБА_2 є для неї наглядно знайомим, якому вона довіряла здійснювати по домоволодінню певні господарчі заходи, оскільки у них є спільна дитина. В свою чергу ОСОБА_2 зазначив у судовому засіданні, що сторони з знають одне одного з 2009 року, а з 2016 року вони проживали спільно як чоловік та жінка, ведучи спільне господарство та маючи спільний бюджет, без реєстрації шлюбу. Вказані обставини не були доведені судові учасниками справи в порядку ч.1, ст.81 ЦПК України.

Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2021 року заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису було залишено без задоволення (а.с.20-24). 18.03.2021 року представником заявниці ОСОБА_4 була внесена апеляція на дане рішення (а.с.25-31) і ухвалою Київського апеляційного суду від 6.04.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 (а.с.33). Таким чином, зазначене рішення суду першої інстанції на день розгляду даної справи не вступило в законну силу і встановлені в ньому факти та обставини не можуть братись бездоказово при розгляді цієї справи.

За змістом п.6, ч.2, ст.3 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 6) особи, які мають спільну дитину (дітей).

Відповідно до ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України „Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Як встановлено вище судом сторони мають спільну малолітню дитину. Тобто, ОСОБА_3 є суб`єктом звернення до суду про видачу обмежувального припису.

Звертаючись до суду за захистом прав і інтересів, які порушенні на думку заявника від домашнього насильства, шляхом видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , має місце посилання заявника на те, що заінтересованою особою вчинялись щодо неї фізичне, економічне та психологічне насильство.

За приписами ст.1 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено наступні терміни, зокрема:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п.1, ч.1, ст.21 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" постраждала особа має право, в тому числі, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Як пояснила заявниця та її представник в суді, з кінця 2019 року ОСОБА_2 почав зловживати спиртними напоями, постійно демонструвати зброю, цькувати собакою та ображати заявницю, що змусило останню покинути своє місце проживання. Раніше знайомому ОСОБА_2 вона довіряла певні господарські роботи, але він, зловживаючи довірою, в лютому - квітні 2020 року змінив замки вхідних дверей та захопив будинок і не допускає ОСОБА_3 на подвір`я домоволодіння. Крім того, квартиру АДРЕСА_2 заявниця здавала в оренду, але ОСОБА_2 виселив орендарів з неї на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області про накладення на неї арешту, не надаючи можливості отримувати щомісячний фінансовий дохід від оренди житла. Таким чином, заінтересована особа чинить щодо неї фізичне, економічне та психологічне насильство. Також в червні, липні, серпні 2020 року заявниця намагалась неодноразово потрапити до свого домоволодіння, але ОСОБА_2 , застосовуючи до неї фізичну силу, не допустив її до свого будинку.

Оцінюючи висловлені обставини вказаними учасниками справи, суд приходить до висновку, що вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а саме: ні заявницею, ні її представником не надано доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України, які б підтвердили зловживання ОСОБА_2 спиртними напоями, постійне з цього приводу демонстрування ним зброї, цькування та ображання заявниці, що змусило останню покинути своє місце проживання, залякування собакою, зміну замків вхідних дверей та захоплення будинку, виселення орендарів з квартири АДРЕСА_2 , не надання можливості отримувати щомісячний фінансовий дохід від оренди житла, а також неодноразове перешкоджання в червні, липні, серпні 2020 року заявниці потрапити до свого домоволодіння.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145.

Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Що стосується подій 3.03.2021 року, то оглянувши відеоматеріал, наданий обома сторонами, які не заперечували, що вказані файли відносяться саме до цієї дати, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 дійсно намагалась потрапити до домоволодіння АДРЕСА_1 , при цьому саме вона була ініціатором та здійснювала активні цілеспрямовані дії направлені на прорив через постать ОСОБА_2 у хвіртці паркану домоволодіння, відштовхуючи його в сторону, оскільки він не надавав своєю статурою їй вільного проходу, а ОСОБА_2 в свою чергу тільки стримував активі дії заявника, не здійснюючи будь-яких активних дій, включаючи поштовхи та удари, при цьому інша особа ззаду підштовхувала заявницю на ОСОБА_2 . За таких обставин, суд не може покласти в основу рішення вище викладені пояснення заявниці та її представника, а також зміст висновку експертного дослідження №043-172-2021 від 9.03.2021 року, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і спростовуються вказаними вище доказами.

Також вказане насильство спростовується висновками працівників поліції (а.с.94-117), які не вбачали будь-яких протиправних дій з боку ОСОБА_2 у вказаний період, копіями фотографій, з яких вбачається позитивне та дружнє відношення заявниці та дитини до собаки і навпаки (а.с.134-155).

Відправлення ОСОБА_2 службових речей ОСОБА_3 поштою до головного офісу ПрАТ „МАУ" не є економічним чи іншим насильством щодо заявниці і такі його дії не підпадають до положень ст.1 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству", так як своїми діями він не позбавляв її права користування, володіння або розпорядження своїм майном. Щодо вимоги заявниці про економічне насильство у вигляді не отримання прибутку від оренди своєї квартири завдяки неправомірним діям заінтересованої особи, то заявниця не надала доказів у вигляді договорів оренди житла, реєстрації їх у житлових органах, платіжних або інших документів щодо отримання орендної плати від орендарів та сплати щомісячних податків на користь держави за оренду житла, тощо.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки фізичне, психологічне та економічне насильство з боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні в повному обсязі і не надано з цього приводу заявницею та її представником доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України, при цьому всі надані ними докази спростовуються іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні, тому підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису відсутні.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.3, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.3; 27 Конституції України, ч.3, ст.12, ч.1, ст.81; ст.350-1 - 350-8 ЦПК України, ст.1; 3; 21 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству", суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу обмежувального приписувідмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :