Справа № 127/9079/21
Провадження № 2/127/1605/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2021 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за не сплату аліментів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за не сплату аліментів. Позов мотивовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2019р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1 /4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На даний час відповідач судовий наказ не виконує, аліменти не сплачує та будь - якої іншої матеріальної допомоги на утримання власної дитини не надавав і не надає. За період з 04.12.2019р. по 28.02.2021р. розмір пені складає 96 287,97грн., яку просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 16.04.2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення, суду пояснили, що про судовий наказ відповідач дізнався лише в березні 2021 р. після відкриття виконавчого провадження, та після чого сплачує аліменти.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.05.2016р. розірвано.

Від шлюбу маю неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2019р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1 /4 частини від всіх видів заробітку (доходу) платника, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 04.12.2019р. і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

За змістом ст. 196 СК України, відповідальність у вигляді пені за виникнення заборгованості настає у разі винних дій боржника, відтак для застосування такого виду відповідальності необхідно встановити факт наявності у виникненні такої заборгованості вини особи, яка за рішенням суду зобов`язана сплачувати аліменти.

Виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України, суд, відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, повинен встановити обставини, з якими закон пов`язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки, факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки.

Звернення до суду з позовом про стягнення аліментів є реалізацією права позивача, яким він користується на власний розсуд, і час звернення до суду сам по собі не може бути визначальним у періоді, з яким законодавство пов`язує такі дії відповідача, що тягнуть за собою відповідальність у вигляді пені.

Більш того, законодавством передбачено обов`язок вжиття заходів до належного виконання рішення суду про стягнення аліментів як стягувача, так і боржника, та відповідні наслідки невиконання такого обов`язку для кожної сторони.

Враховуючи те, що правова природа відповідальності у вигляді пені за змістом ст. 196 СК України така, що настає у разі винних дій боржника, направлених на ухилення від виконання рішення суду по сплаті аліментів, що призвели до виникнення заборгованості, а не за ухилення від виконання самого обов`язку по утриманню дитини, в діях відповідача відсутня така винна поведінка, оскільки вона не підтверджується доказами в справі.

Суд вважає, що докази наявності вини відповідача, які б свідчили про його свідоме ухилення від сплати аліментів за рішенням суду, в справі відсутні.

Крім того, як вбачається із матеріалів виконавчого провадження № 64800269 ОСОБА_1 звернулась 11.03.2021р. до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового наказу, де постановою головного державного виконавця Центрального відділу ДВС у місті Вінниці Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 12.03.2021р. відкрито виконавче провадження.

Згідно пояснень відповідача, про що не заперечувала представник позивача, вбачається, що на примусове виконання позивач не подавала судовий наказ, оскільки до березня 2021року сторони проживали разом та відповідач належним чином утримував сина, а з березня 2021 року відповідач, дізнавшись про наявність судового наказу, сплачує аліменти на утримання сина.

Крім того, позивач просить стягнути пеню за період з дня винесення судового наказу до примусового його пред`явлення до виконання.

Фактично рішення суду про стягнення аліментів до березня 2021року примусово не виконувалося, що свідчить про відсутність передбачених законом підстав для застосування ст. 196 СК України.

Слід зазначити, що добровільне виконання відповідачем обов`язку по сплаті аліментів без знаходження виконавчого листа у відділі ДВС за місцем його проживання, свідчить про те, що він не ухиляється від виконання своїх обов`язків по сплаті аліментів, а, отже, відсутня його вина у виникненні заборгованості при їх сплаті, при тому, що виконавчий лист про стягнення аліментів взагалі не подавався позивачем на примусове виконання.

Таким чином, необізнаність відповідача про ухвалення судом відносно нього рішення про стягнення аліментів та положення закону, які дають право позивачеві самостійно вирішувати питання звернення рішення до примусового виконання, відсутність відомостей про належне повідомлення його про таке звернення, що зобов`язувало б його діяти відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження», дають підстави для звільнення відповідача від обов`язку сплачувати пеню з підстав, заявлених позивачем.

Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність).

Доводи представника позивача про те, що неустойка за ухилення від сплати аліментів на підставі рішення суду нею нарахована за той період, коли вона сама не подавала виконавчий лист на примусове виконання, а відповідач за відсутності виконавчого листа у відділі ДВС за місцем свого проживання сам вжив заходів до сплати аліментів позивачу, суперечить встановленим судом обставинам, яких позивач та її представник не спростували.

Будь-яких доказів того, що з моменту ухвалення рішення суду відповідач умисно ухилявся від сплати коштів на утримання сина або вчиняв дії, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи тощо), в справі також немає.

Позивач також не зверталась до відділу ДВС з приводу виникнення за ним заборгованості з цих підстав, враховуючи, що пеня нараховується з часу невиконання рішення суду, а не з часу, з якого присуджені аліменти.

На підставі викладеного суд доходить висновку про недоведеність вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, а позивач, будучи обізнаною про обов`язок відповідача сплачувати присуджені за рішенням суду аліменти, до виконання виконавчий лист не пред`явила, тобто не скористалась наданими їй чинним законодавством правами, суд приходить до висновку залишення позову без задоволення.

На підставі викладеного керуючись ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за не сплату аліментів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31.08.2021року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Суддя: