2/621/958/21
іменем України
01 вересня 2021 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області у складі:
судді Бібіка О.В.,
з участю секретаря Гридасової М.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа територіальна громада Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області про позбавлення права користування житловими приміщеннями,
ВСТАНОВИВ:
27.07.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа територіальна громада Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області, з наступними вимогами: позбавити ОСОБА_2 права користування кімнатою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовної заяви зазначив, що є відповідальним квартиронаймачем кімнати АДРЕСА_2 .
За вказаною адресою значиться зареєстрованою його колишня дружина, однак фактично понад десять років за вказаною адресою не проживає, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні майна не приймає, місце її перебування не відоме. Реєстрація відповідачки призводить до надмірного нарахування комунальної плати.
Ухвалою суду від 05.08.2021 відкрито провадження в справі, прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися.
Позивач ОСОБА_1 подав заяву про судовий розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Судова кореспонденція, направлена на адресу відповідачки, повернулася до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
ЄСПЛ встановлював, що коли національне законодавство передбачає можливість вибору засобів повідомлення, на національні суди все ще покладається обов`язок з`ясувати чи були їхні сповіщення про інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, внести відповідні відомості до тексту рішення (рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії» (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36, від 31 травня 2016 року).
Отже, відповідач належним чином була повідомлена про час та місце судового розгляду, так як саме рекомендованою кореспонденцією на її дійсну адресу направлялась судова повістка про виклик.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України).
Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого.
Спірним є право користування житловим приміщенням у виді кімнати АДРЕСА_2 .
Згідно виписки з протоколу № 5 загальних зборів від 20.03.1989 прийнято рішення надати ОСОБА_1 кімнату АДРЕСА_3 (а.с. 7)
Згідно акту обстеження, складеного начальником дільниці КП "Комунальник" Проценко О.І. та юрисконсультом Новіковою Н.В., у присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , встановлено, що за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 зареєстрована, але фактично за вказаною адресою не мешкає (а.с. 8)
З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 73 від 22.04.2008 (а.с. 9)
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Згідно з п. 7 Примірного Положення про користування гуртожитками, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 498 (далі - Примірне Положення), користування жилою площею у гуртожитках комунальної форми власності здійснюється виключно на підставі договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі ордера.
Згідно з п. 18 Примірного Положення, спори, що виникають під час користування жилими приміщеннями в гуртожитку, розв`язуються у судовому порядку.
Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За правилом ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.
Статтею 71 ЖК Української РСР визначено, що жиле приміщення зберігається при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї понад шість місяців, та визначено перелік поважних підстав для подовження цього терміну.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Відповідно до ст. 33 Конституції України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе свободу пересування територією України, право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України, право вільно залишати територію України, право громадянина України в будь-який час повернутися в Україну.
Матеріали справи свідчать про те, що спірне житлове приміщення у гуртожитку не приватизовано, на теперішній час у ньому зареєстрована відповідач, яка фактично в ньому не проживає понад 10 років.
Відомості про те, що ОСОБА_2 цікавиться спірним житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку у суду відсутні.
Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідача, повернута у зв`язку з відсутністю за вказаною адресою.
Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено.
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у зазначеному гуртожитку тривалий час, значно більший ніж 6 місяців, втратила зв 'язок і зацікавленість до вказаного житла, а тому за правилами ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР втрачає право на користування житловим приміщенням у житловому приміщенні.
Витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідачки на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 263, 265, 272, 354, 355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 права користування кімнатою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення повністю або частково безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення.
Повне судове рішення складено 01.09.2021.
Суддя: