КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/3080/21 Головуючий у 1-й інст. - Банасько І.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Банасько І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , в розмірі 12000 грн щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 18 лютого 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 вказує, що на даний час шлюбні відносини між сторонами припинено, згоди щодо утримання дитини між ними не досягнуто. Відповідач у добровільному порядку утримання дитини не здійснює, дитина перебуває на утриманні позивача. Зазначає, що відповідач офіційно не працевлаштований, однак має неофіційний дохід, який здатний забезпечити потреби дитини, інших осіб на утриманні не має, а тому має змогу сплачувати аліменти на дитину у розмірі 12000 грн.

За таких обставин, позивач вимушена звернутися до суду із позовом про примусове стягнення аліментів на утримання дитини за рішенням суду.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_4 у розмірі 3500 грн щомісячно з їх подальшою відповідною індексацією, починаючи стягнення з 22 лютого 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання щодо негайного виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць та про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, якимстягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , в розмірі 12000 грн щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Вказує, що ухвалюючи рішення по даній справі суд першої інстанції формально підійшов до вирішення даного питання, не прийняв до уваги надані до матеріалів справи копії банківських квитанцій, які підтверджують значні витрати позивача на утримання дочки.

Зауважує, що відповідач має достаній рівень матеріального забезпечення, що підтверджується встановленими судом першої інстанції обставинами наявності в нього у власності автомобіля марки «Форд» та 1/3 частини квартири. Також, вказує, що відповідач є здоровим та працездатним чоловіком, тому має можливість сплачувати аліменти у розмірі 12000 грн на утримання спільної доньки.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін. Вказує, що він офіційно не працевлаштований, проте отримує дохід у розмірі 8000 грн. Щодо поданих позивачем чеків вказує, що вони не підтверджують, що всі витрати здійснювались на утримання дитини.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вказував, що розмір аліментів у розмірі 3500 грн буде більше ніж достатнім з урахуванням обов`язку обох батьків дбати про добробут дитини, що забезпечить ОСОБА_4 гармонійний розвиток її здібностей та достатній рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального її розвитку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що з 18 лютого 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб виданого ВРАЦС Оболонського РУЮ у м. Києві 18 лютого 2011 року серії - НОМЕР_1 (а.с. 5).

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що дитина проживає разом з матір`ю.

Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Судом встановлено, що донька сторін на даний час проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач офіційно не працює, проте як сам вказує, отримує дохід у розмірі 8000 грн.

Беручи до уваги обов`язок обох батьків утримувати неповнолітню дитину, враховуючи положення норм законодавства, що регулюють дані відносини сторін у даній справі, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 3500 грн, оскільки саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення, враховуючи рівні обов`язки батьків, на думку апеляційного суду є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Визначений судом розмір аліментів відповідає інтересам дитини, а також засадам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги надані до матеріалів справи копії банківських квитанцій, які підтверджують значні витрати позивача на утримання дочки, апеляційним судом не приймаються до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що вона несе витрати на дитину у розмірі 24000 грн на місяць.

На обґрунтування понесених витрат позивачем надано до матеріалів справи копії квитанцій за період з 24 лютого 2021 року по 02 травня 2021 року на суму 19373 грн 23 к., з яких 6891 грн 73 к. витрати по оплаті за житлово комунальні послуги та за договорами (а.с. 61-112).

Проте указані квитанції не можуть бути прийняті апеляційним судом як належні та допустимі докази на підтвердження понесених позивачем витрат на утримання дочки у розмірі 24000 грн, оскільки з них не можливо встановити, яка з указаних у квитанціях сума була витрачена саме на утримання дочки, а тому апеляційний суд погоджується з посиланням суду першої інстанції про те, що дані докази не можуть бути прийняті до уваги.

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідач має достатній рівень матеріального забезпечення, що підтверджується наявністю у нього у власності автомобіля марки «Форд» та 1/3 частини квартири, не заслуговують на увагу, зважаючи на те, що суд визначаючи розмір аліментів прийняв до уваги дані обставини.

Доводи скаржника про те, що відповідач є здоровим та працездатним чоловіком, тому має сплачувати аліменти у розмірі 12000 грн на утримання спільної доньки, не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку позивачем не доведено обставин понесених нею витрат на утримання дочки саме у розмірі 24000 грн на місяць.

Крім того, апеляційний суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до Закону України «Пpo Дepжавний бюджeт України на 2021 рік» прожитковий мінімум для дітей вікoм від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

Відповідно до положень ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Отже, визначений судом першої інстанції розмір аліментів значно перевищує прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді