Провадження №22-ц/812/606/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів- Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №485/1437/20 за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Бодрової О.П., в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Південне» про визнання додаткових угод до договору оренди землі недійсними, скасування державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Південне» про визнання додаткових угод до договору оренди землі недійсними, скасування державної реєстрації.

Позивач зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 4,9723 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. Вказану земельну ділянку він передавав в оренду ДП "Південне" на підставі договору оренди № 121 від 01 лютого 2005 року строком на 5 років. В подальшому йому стало відомо про те, що наявна додаткова угода від 11 серпня 2008 року до вказаного договору оренди, відповідно до якої продовжено строк дії основного договору оренди до 15 років. Додатковою угодою від 16 вересня 2015 року до договору оренди №121 від 01 лютого 2005 року вказаний договір продовжено до 31 грудня 2027 року.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2019 року йому відмовлено у задоволенні позову до ДП «Південне» про визнання договору припиненим. У зазначеній справі проведено судово-почеркознавчу експертизу №91 від 18 червня 2019 року, згідно висновку якої підпис від імені позивача ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» додаткової угоди № 97 від 11 серпня 2008 року до договору оренди №121 від 01 лютого 2005 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Так, позивач зазначає, що в тій справі він обрав неналежний спосіб захисту. А тому в даній позовній заяві вважає, що додаткова угода від 11 серпня 2008 року №97, фактично не укладалася з позивачем, є нікчемною, тому не може продовжити термін дії договору, який припинив свою дію 01 лютого 2010 року. Вказує на те, що додаткова угода від 16 вересня 2015 року є невід`ємною частиною додаткової угоди від 11 серпня 2008 року та договору оренди землі від 2005 року.

У зв`язку з вказаним просить визнати недійсними додаткові угоди №97 від 11 серпня 2008 року та від 16 вересня 2015 року до договору оренди землі №121 від 01 лютого 2005 року між ОСОБА_1 та ДП «Південне», зареєстровану у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК та скасувати запис у Державному реєстрі земель №18 та рішення про державну реєстрацію речового права №34260765 від 14 березня 2017 року.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення мотивовано тим, що після закінчення дії основного договору оренди від 2005 року сторони продовжили фактично виконання його умов, а підписання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 16 вересня 2015 року позивачем та виконання його умов, свідчить про наявність волевиявлення ОСОБА_1 на продовження орендних відносин із ДП «Південне».

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до висновків експерта додаткова угода від 11 серпня 2008 року ним не була підписана, тобто він не укладав таку угоду, через що ця угода є фактично нікчемною та такою, що не могла продовжити термін дії основного договору оренди зобов`язання за яким припинилися 2010 року, через що не могли бути продовжені наступною додатковою угодою від 16 вересня 2015 року. Проте районний суд безпідставно не взяв до уваги вказані обставини.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, з матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,97 га, розташованої в межах території Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.87).

01 лютого 2005 року між ОСОБА_1 та ДП «Південне» укладено договір оренди землі №121, який зареєстрований у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 листопада 2005 р. за №95 (а.с. 7-9).

Відповідно до пункту 8 договору, договір укладено на 5 років.

Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п.43).

Додатковою угодою №97 від 11 серпня 2008 року до договору оренди №121 від 01 лютого 2005 року, внесені зміни до пункту 8 договору оренди землі №121 «договір укладено на 15 років» (а.с. 10).

В подальшому 16 вересня 2015 року сторони уклали наступну додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 01 лютого 2015 року та додаткової угоди від 11 серпня 2008 року, якою внесені зміни до пункту 8 основного договору та сторони дійшли згоди щодо зміни строку дії договору, продовживши його дію до 31 грудня 2027 року (а.с.11).

14 березня 2017 року державним реєстратором Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області Зима Ю.В. здійснена державна реєстрація речового права (права оренди земельної ділянки) (а.с.7).

У травні 2018 року ОСОБА_1 звертався до Снігурівського районного суду Миколаївської області з позовом до Дочірнього підприємства "Південне", Реєстраційної служби Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області про визнання договору припиненим, зобов`язання вчинити дії, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування запису про державну реєстрацію прав справи № 485/734/18 (2/485/135/19).

У справі № 485/734/18 (2/485/135/19) судом призначалась судова почеркознавча експертиза.

З висновку експерта № 91 від 18 червня 2019 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець:» в додатковій угоді №97 від 11 серпня 2008 року до договору оренди №121 від 01 лютого 2005 року, зареєстрований у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, номер запису про державну реєстрацію у Державному реєстрі земель №18 від 23 грудня 2010 року, сторонами якої зазначені орендодавець ОСОБА_1 та орендар Дочірнє підприємство "Південне", виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його підпису. В той же час, підпис від імені ОСОБА_1 в графі "Орендодавець" в додатковій угоді до договору оренди земельної ділянки від 16 вересня 2015 року до договору оренди земельної ділянки зареєстрованого за №95 від 25 листопада 2005 року та додаткової угоди зареєстрованої за №18 від 23 грудня 2010 року, сторонами якої зазначені як орендодавець ОСОБА_1 та орендар Дочірнє підприємство "Південне", виконаний ОСОБА_1 (а.с.88-94).

За наслідками розгляду справи 485/734/18 (2/485/135/19), Снігурівський районний суд Миколаївської області 20 листопада 2019 року ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Південне», Реєстраційної служби Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області про визнання договору припиненим, зобов`язання вчинити дії, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування запису про державну реєстрацію прав, оскільки вибрано не той спосіб захисту (а.с. 12-14).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним додаткового договору оренди від 11 серпня 2008 року, посилаюсь на те, що він цю додаткову угоду не підписував, умови її не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваній земельній ділянці позивачу як власнику, посилаючись на умови цієї додаткової угоди, підписаної невстановленою особою замість позивача.

Суд першої інстанції повно та достеменно встановив обставини справи в цій частині, за якими вказану додаткову угоду позивач не підписував та, відповідно, істотні умов цих договорів не погоджував.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненим.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року за № 145/2047/16-ц констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Підставою позовної вимоги про визнання додаткової угоди від 11 серпня 2008 року недійсною позивач у цій справі зазначав те, що вказана додаткова угода не була підписана позивачем, що вказує на відсутність його волевиявлення на укладання даної додаткової угоди, а користування відповідачем вказаною земельною ділянкою є незаконним.

В той же час, фактичне зайняття земельної ділянки користувачем (тимчасовим володільцем) відповідачем у справі, слід розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки.

За такого у задоволенні позовних вимог в частині визнання додаткової угоди від 11 серпня 2008 року, слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не в зв`язку з тим, що користування земельною ділянкою було продовжено орендарем, як і продовжено сторонами виконання умов договору, як зазначив районний суд.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки, в разі наявності для цього підстав.

З огляду на викладене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині саме оскарження відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання додаткової угоди від 11 серпня 2008 року недійсною підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанцій в цій частині слід змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсною наступної додаткової угоди від 16 вересня 2015 року ОСОБА_1 посилався на те, що основний договір оренди від 01 лютого 2005 року закінчив свою дію 01 лютого 2010 року, з урахуванням недійсності нікчемної додаткової угоди від 11 серпня 2008 року, як вважав позивач, наступна додаткова угода від 16 вересня 2015 року, як не від`ємна частина додаткової угоди від 11 серпня 2008 року та основного договору від 01 лютого 2005 року, не може самостійно існувати та не могла продовжувати зобов`язання без попередньої додаткової угоди.

Проте, відповідно до положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка діяла на час закінчення дії договору оренди, а саме станом на 2010 рік, після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Як встановлено в судовому засіданні після сплину дії договору оренди 1 лютого 2010 року орендар ДП «Південне» продовжувало використовувати земельну ділянку та сплачувало відповідну орендну плату. Позивач, як орендодавець, орендну плату отримував, не заперечував щодо продовження орендних відносин, листа повідомлення про припинення орендних відносин після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки -орендарю не направляв.

За вказаних обставин, відповідно до наведеної правової норми, дія договору оренди від 01 січня 2005 року, який було укладено строком на п`ять років до 01 січня 2010 року, фактично була продовжена на той же строк, тобто на п`ять років до 2015 року.

Таким чином, додаткова угода укладена сторонами в 2015 році, відповідно до умов якої строк дії договору від 01 січня 2005 року продовжено до 31 грудня 2027 року укладена сторонами, у відповідності з їх волевиявленням та є такою, що відповідає наведеним вимогам закону.

За вказаних обставин, відсутні підстави вважати права позивача такими, що є порушеними, а тому відсутні підстави для їх судового захисту так як і для застосування положень ст. 203, 215 ЦК України щодо недійсності правочину.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду в частині висновків районного суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог про визнання недійсним додаткової угоди від 2015 року, через наявність волевиявлення сторін щодо його укладення, погоджується. Тому у вказаній частині оскаржуване рішення районного суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання додаткової угоди від 11 серпня 2008 року недійсною змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні вказаних вимог, виклавши його в редакції вказаної постанови.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 19 квітня 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова