Справа № 456/334/20 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/3080/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивачки борг в сумі 90334,30 грн., з яких: 83066,03 грн. борг по договору позики та 7268,27 грн. три проценти річних та стягнути судові витрати в розмірі 903,40 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 17.02.2016 відповідачка позичила у позивачки гроші для особистих потреб в сумі 3 414 доларів США, що відповідно до курсу валют встановлених НБУ станом на 13.01.2020 становить 83066,03 грн. (3414 х 24,3310). На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачка надала особисту розписку, яка посвідчує передання грошової суми та зобов`язання повернути кошти до 18.02.2017. Зі спливом визначеного у розписці часу повернення боргу, відповідачка грошей не повернула, а з різних причин відтерміновувала повернення боргу, а згодом стала уникати позивачку. Відповідачка заявляла, що не має грошей для повернення, а тому позивачка змушена звернутися до суду. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, відповідачка повинна сплатити три проценти річних від простроченої суми по договору позики від 17.02.2016 за період з 18.02.2017 по 17.01.2020, що становить 7268,27 грн., а саме: з 18.02.2017 по 17.02.2018 2491,98 грн. (83066,03 грн.х3%), з 18.02.2018 по 17.02.2019 2491,98 грн. (83066,03 грн.х3%), з 18.02.2019 по 17.01.2020 2284,31 грн. (83066,03 грн.х11:12х3%). Загальна сума, що підлягає поверненню по договору позики від 17.02.2016 становить 90334,30 грн.(83066,03 грн.+7268,27 грн.)

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 73576,94 грн. основного боргу за договором позики, 6437,97 грн. трьох відсотків річних, 800,15 грн. сплаченого судового збору, а всього разом 80815,06 грн. (вісімдесят тисяч вісімсот п`ятнадцять гривень 06 копійок).

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним. Стверджує, що жодних зобов`язань перед позивачем вона не має. Звертає увагу, що сума цього боргу була включена в новий борг, згідно якого нею була написана розписка на 16000 доларів США, а фактично вона отримала 13000 доларів США.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05 серпня 2021 року, є дата складення повного судового рішення 25 серпня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що вимоги позивачки щодо стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 73576,94 грн. тіла боргу, 6437,97 грн. 3% річних за період з 17.02.2016 по 17.01.2020 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, оскільки ОСОБА_1 не повернула ОСОБА_3 частину боргу, згідно розписки від 17.02.2016 в розмірі 73576,94 грн.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що 17.02.2016 між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого остання отримала від позивачки ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3414 доларів США терміном до 18.02.2017, що підтверджується розпискою від 17.02.2016 /а.с.6/.

Наявність розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій засвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положеннями ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.(ст. 629 ЦК України).

У відповідності із ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За вимогами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні.

Згідно із ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової- суми позичальнику.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Керуючись ч. 1 ст. 611 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Указана Правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-1 цс 18.

Крім того у Постанові Верховного Суду України від 13.12.2017 у справі №309/3458/14-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до правового висновку, який міститься в постанові від 18.09.2013 Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, надано правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у Постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16, у справі №723/304/16-ц від 23.10.2019, у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом,

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статі 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо; у зобов»;язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений говором або законом чи іншим нормативно-правовим актом використання валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Твердження відповідачки про відсутність заборгованості перед позивачем посилаючись на наявність заяви ОСОБА_3 від 24.02.2020 про погашення заборгованості не заслуговує уваги. Згідно долученої копії договору позики грошових коштів, посвідченого 08.11.2016 приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 позику у вигляді грошових коштів в сумі 448965,00 грн. в строк до 08.11.2019/а.с.23/.

На забезпечення виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_3 , що виникають на підставі договору позики грошових коштів від 08.11.2016 між сторонами було укладено іпотечний договір, посвідчений 08.11.2016 приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. відповідно до якого ОСОБА_1 передає ОСОБА_3 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 /24-26/.

Заявою ОСОБА_3 , посвідченою 21.02.2020 приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., передбачено, що ОСОБА_1 повністю виконала умови договору позики грошових коштів, посвідченого 08.11.2016 за реєстром №3507, іпотека припинена та будь-яких матеріальних та фінансових претензій ОСОБА_3 до ОСОБА_1 щодо вищевказаного договору позики грошових коштів не має, грошові кошти повернуті повністю/а.с.27/.

Таким чином, відповідачкою повернуто грошові кошти відповідно до договору позики грошових коштів від 08.11.2016 в сумі 448965,00 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що відповідачкою позивачці повернуто борг по розписці від 17.02.2016 в розмірі 110 доларів США, 120 доларів США та 160 доларів США, а всього на загальну суму 390 доларів США.

ОСОБА_1 не представила жодних доказів в підтвердження того, що борг згідно розписки від 17.02.2016 перед ОСОБА_3 погашено в повному обсязі.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку про наявність у відповідачки перед позивачкою заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 73576,94 грн., який підлягає поверненню.

Згідно ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Позивачем застосовано три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Відповідно до розрахунку, відповідачка має повернути позивачці грошові кошти у сумі 73576,94 грн. в якості основного тіла боргу, 6437,97 грн. - 3 % річних за період з 17.02.2016 по 17.01.2020.

Ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з здійсненими розрахунками 3% річних, які складають 6437,97 грн. за період з 18.02.2016 по 17.01.2020, оскільки такі розрахунки ґрунтуються на вимогах закону та підлягають стягненню з відповідачки в користь позивачки в примусовому порядку.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник