22-ц/804/1175/21
222/1358/20

Головуючий у 1-й інстанції Подліпенець Є.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Грішко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Володарського районного суду Донецької області від 17 лютого 2021 року, постановлене у складі судді Подліпенець Є.О., повний текст рішення складено 18 лютого 2021 року,

у цивільній справі

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до колишньої дружини ОСОБА_1 із позовом про визнання її такою, що втратила право користування належним позивачеві на праві приватної власності, набутим за договором дарування від 24.01.2009, жилим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог, вмотивованих положеннями ст. 319, ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивач посилався на те, що відповідачка, будучи зареєстрованою у його власному жилому будинку, з лютого 2020 року фактично не проживає за місцем реєстрації понад встановлені законодавством строки без поважних причин, що створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом, оскільки в подальшому він бажає продати будинок, але не може цього зробити через реєстрацію колишньої дружини.

У відзиві на позовну заяву і своїй заяві до суду ОСОБА_1 (а.с. 56, 71-73) вказувала, що після розірвання шлюбу у серпні 2020 року вона із дітьми мешкає за іншою адресою. Вимушена була покинути оселю через протиправні дії позивача, тиск, моральне насильство чоловіка, нервовий стан через образи і приниження з боку чоловіка. Неодноразові звернення до позивача забрати особисті речі свої і дітей не призвели до результату, а позивач змінив замки. Іншого житла не має. Позивач не дає згоду на повернення коштів, що вона зайняла на покупку автомобіля.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 17 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Вирішено питання з розподілом судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 316, 317, 319, ч. 2 ст. 405 ЦК України, та виходив з того що позивач на законних підставах є власником нерухомого майна і має право на власний розсуд безперешкодно володіти, розпоряджатися та користуватися належним йому нерухомим майном, а відповідачка, яка є його колишньою дружиною, зареєстрована в зазначеному будинку, але в ньому фактично не проживає понад один рік без поважних причин та у добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, чим створює перешкоди власникові у користуванні власністю.

Твердження відповідачки щодо її вимушеного виїзду з будинку у зв`язку із протиправною поведінкою позивача, а також, що він не віддає їй особисті речі, суд до уваги не взяв за недоведеністю жодними належними доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга (а.с. 105-107) вмотивована наступними доводами: позивач звернувся до суду із позовом 08.10.2020, в якому вказав, що відповідачка не проживає в будинку АДРЕСА_1 з лютого 2020 року, а з якого числа і з якої причини не вказав. Таким чином спірні правовідносини виникли в жовтні 2020 року і на момент їх виникнення пройшло не більше 9 місяців.

В основу рішення покладено акт депутата районної ради ОСОБА_3 , який спочатку не містив дату. Згодом 30.10.2020 долучено той самий акт, але вже з дописаною датою від 01.10.2020. Цей акт не завірений печаткою. Ухвала судді від 19.10.2020 (про залишення позову без руху не наведено в чому полягає порушення прав позивача Нікольською селищною радою Нікольського району Донецької області, немає попереднього розрахунку суми судових витрат, надані не оригінали доказів, що в копіях не засвідчені належним чином) не виконана. У клопотанні про виклик свідків позивачу було відмовлено (а.с. 51), а самого лише акту на підтвердження не проживання її без поважної в спірному помешканні з лютого 2020 року (а.с. 49) недостатньо.

Суд не врахував, що шлюб між нею і позивачем було розірвано 04.08.2020, а також те, що в будинку залишились особисті речі відповідачки, а також її частка в спільній сумісній власності подружжя.

Крім того, відповідачка 20.02.2020 здійснювала оплату за постачання газу до будинку АДРЕСА_1 зі свого карткового рахунку в банку (а.с. 109), що свідчить про те, що вона не мала намір назавжди залишати житловий будинок, в якому прожила не один рік, де народились і продовжують зберігати право на житло їх діти, в благоустрій якого вона у шлюбі з позивачем вклала чималі гроші. Вона була змушена тимчасово піти з дітьми, щоб привести до ладу свої почуття, емоції і здоров`я, а повернутись не змогла бо вже були замінені замки.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 127-128) підтримав законність і обґрунтованість судового рішення. Зокрема, наголошував на тому, що відповідачка залишила добровільно житло у лютому 2020 року, зокрема з 15.05.2020 вона наймала вже інше житло, а згодом оселилася до своїх батьків. Поважних причин відсутності колишньої дружини в місці реєстрації не наведено.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участю відповідачки ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, а також у відсутність повідомленого належним чином про дату і час розгляду справи позивача, який просив розглянути справу у його відсутність (а.с. 126), неявка якого в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, сторони у справі є колишнім подружжям, що перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням Володарського районного суду Донецької області від 04.08.2020, що набуло чинності 04.09.2020 (а.с. 19-20, 31-32).

Позивач ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування домоволодіння від 24.01.2009, посвідченого державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Будика Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 199 (а.с. 9, 10).

У вказаному будинку, окрім власника ОСОБА_2 , зареєстровані: дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_4 , 2002р.н., син ОСОБА_5 , 2009р.н., що вбачається з довідки виконкому Нікольської селищної ради Нікольського району Донецької області № 1305 від 17.09.2020 (а.с. 21).

Відповідачка ОСОБА_1 у вказаному спірному жилому приміщенні зареєстрована, але не проживає з лютого 2020 року, що підтверджено не датованим актом за підписом депутата районної ради і трьох свідків (сусідів) і актом аналогічного змісту від 01.10.2020 (а.с. 12, 49).

За довідкою УСЗН Нікольської райдержадміністрації Донецької області № 09-15/4776 від 02.10.2020 ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , перебував на обліку у відділі субсидії УСЗН Нікольської РДА, з 01.06.2020 в призначенні субсидії йому відмовлено, згідно рішення комісії № 12 від 17.07.2020 на підставі акту обстеження, сума субсидії з квітня нарахована 0,00 грн (а.с. 22).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ( ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

А за ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою вмотивовано позов, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Суд вважав доведеними обставини свідомого залишення відповідачкою спірного жилого приміщення, належного на праві власності позивачеві, беручи до уваги зібрані по справі докази, колегія суддів з цим погоджується, що ОСОБА_1 не проживає в місці її реєстрації з лютого 2020 року без поважних причин понад встановлений законом річний термін к моменту ухвалення судового рішення, не проявляючи інтересу до такого житлового приміщення.

Так, суд взяв до уваги інформацію з довідок і акту за підписом депутата районної ради ОСОБА_3 і трьох сусідів від 01.10.2020, зміст якого не спростовано відповідачкою будь-якими іншими доказами.

Також судом враховано недоведеність жодними допустимими і належними доказами обставин створення позивачем протиправними діями неможливих умов для подальшого проживання відповідачки в спірному помешканні, перешкод отримати особисті речі свої і речі дітей, як підтвердження причин поважного характеру тимчасової відсутності ОСОБА_1 в помешканні за місцем реєстрації.

З`ясовано, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду у жовтні 2020 року ОСОБА_1 перестала бути членом сім`ї позивача і з ним, як з власником спірного жилого приміщення жодних угод з приводу користування цим приміщенням вона не укладала.

У своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с. 72) вказує, що залишила спірне жиле приміщення у лютому 2020 року і оселилася в найманому житлі. Ці відомості підтверджені і актом від 01.10.2020 за підписом депутата місцевої ради і сусідів (а.с. 49). Також ця обставина була підтверджена наданим відповідачем договором оренди від 15.02.2020 (а.с. 131-132), з якого вбачається, що вже з 15.02.2020 відповідачка із дітьми винаймала інше житло за адресою: АДРЕСА_2 , а згодом з лютого 2021 року, як пояснила вона в суді апеляційної інстанції, оселилася у своїх батьків в приватизованій квартирі в АДРЕСА_3 .

Таким чином, апеляційний суд пересвідчився, що к моменту прийняття судом рішення у даній справі 17.02.2021 року сплинув однорічний строк з моменту, з якого відповідачка залишила спірне жиле приміщення і почала орендувати інше житло з 15.02.2020, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 405 ЦК.

Доказів примусу відповідачки з боку позивача залишити спірне жиле приміщення при розв`язанні даного спору не здобуто ані в суді першої інстанції і таких даних не представлено в апеляційному суді. Також не наведено доказів фіксації залишення особистих речей ОСОБА_1 у спірному жилому приміщені і безрезультатності дій з боку відповідачки щодо їх витребування.

А посилання відповідачки на наявність майнового спору між подружжям лежить в площині інших правовідносин, а не у даній справі, що виникає з житлових правовідносин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Тож, відповідачка не навела причин об`єктивного і непереборного характеру, що мали б бути враховані як поважні причини відсутності в жилому приміщенні за місцем реєстрації. Зокрема, в судовому засіданні ОСОБА_1 пояснювала, що у зв`язку із ініціацією чоловіком питання про розірвання шлюбу вона пішла зі спірного помешкання з метою приведення до норми її емоційного стану, обумовленого конфліктними відносинами із чоловіком через його протиправні дії, моральне насильство та образи з його боку і нервовий стан з її сторони.

Одноразова оплата ОСОБА_1 20.02.2020 послуг за постачання газу до спірного жилого приміщення у сумі 276,22грн (а.с. 109), на чому зосереджує увагу в апеляційній скарзі відповідачка, коли сторони вже перебували у конфліктних відносинах, проживали (принаймні з 15.02.2020) окремо і був ініційований судовий процес з розлучення сторін, безвідносно до інших періодів та інших видів комунальних платежів, - не є безумовним свідченням постійного зв`язку відповідачки із займаним приміщенням і її наміру подальшого його потребування для проживання.

Процесуальні порушення, на які посилається відповідачка, в частині не виконання позивачем ухвали суду від 19.10.2020 про залишення позову без руху не призвели до неправильного вирішення спору по суті.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 17 лютого 2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова