ПОСТАНОВА

Іменем України

19 серпня 2021 року м. Кропивницький

справа № 403/38/21

провадження № 22-ц/4809/1158/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 12.04.2021, суддя Атаманова С.Ю., по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву №б/н від 20.02.2012.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ними договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 9600 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Позивач зазначив, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 25.01.2021 має заборгованість у розмірі 24995,91 грн., яка складається: 17624,99 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 17624,99 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1173,05 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625 ЦК України.

Позивач зазначив, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, тому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 23822,86 грн., яка складається: 17624,99 грн. заборгованість за кредитом, 6197,87 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Заочним рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 12.04.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що позивачем надана до суду копія анкети-заяви, з якої чітко вбачається інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Активація відповідачем картки та користування карткою свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Крім цього, відповідач звертався до Банку з метою перевипуску карти, отримав пере випущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжив користуватися. З банківської виписки, яка має статус первинного документу вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, однак використані кредитні кошти Банку не повернув.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.06.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08.06.2021 справу призначено до розгляду.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08.06.2021 продовжено строк розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що 20.02.2012 року ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку погодилася з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач підтвердила факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, які були надані їй в письмову вигляді, та погодилася з ними (а.с.29 ).

Факт підписання анкети-заяви відповідачем по справі ОСОБА_1 під час судового розгляду спростований не був.

Судом встановлено, що на дату підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку відповідач по справі мала прізвище « ОСОБА_1 », яке в подальшому змінила на « ОСОБА_1 » у зв`язку з проведенням 24.01.2014 року державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 (а.с.83-84).

Суд першої інстанції зазначив, що відомості про розмір наданого відповідачу кредиту згідно укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг, вид отриманої нею кредитної картки (з урахуванням наявності різних кредитних карток типу «Універсальна») та умови кредитування (зокрема, процентна ставка; дата, на яку мають бути погашені нараховані відсотки за користування кредитом; розмір щомісячного платежу за користування кредитними коштами; розміри та порядок нарахування штрафу та пені за порушення договірних зобов`язань) у вказаній анкеті-заяві від 20.02.2012 року відсутні.

Укладений між сторонами договір від 20.02.2012 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить також і строку повернення кредиту (користування ним).

До позовної заяви банком додані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.112-135) та Витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна», який передбачає чотири види Тарифів в залежності від виду кредитної картки: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» (а.с.111), які відповідачем ОСОБА_1 не підписані.

Згідно інформації, зазначеної у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти відповідача по справі ОСОБА_1 , останній 20.02.2012 року був відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1 (без зазначення відомостей про розмір кредитного ліміту, встановленого на вказану дату), на який 19.11.2013 року був встановлений кредитний ліміт у розмірі 2300,00 грн., який в подальшому 22.11.2013 року був збільшений до 3300,00 грн., 21.03.2014 року - до 4300,00 грн., 03.06.2014 року - до 8000,00 грн., 31.01.2017 року - до 9600,00 грн., а станом на 13.05.2019 року - зменшений до 0,00 грн. (а.с.109).

Згідно укладеного між сторонами кредитного договору, відповідачу ОСОБА_1 були надані кредитні картки за № НОМЕР_1 зі строком дії до 04/15, № НОМЕР_2 зі строком дії до 04/15, № НОМЕР_3 зі строком дії до 07/15, № НОМЕР_4 зі строком дії до 03/16, № НОМЕР_5 зі строком дії до 05/17, № НОМЕР_6 зі строком дії до 09/18 та № НОМЕР_7 зі строком дії до 07/22 (а.с.110).

Факт встановлення на картковий рахунок відповідача 03.06.2014 року кредитного ліміту в розмірі 8000,00 грн., а також використання відповідачем наданих кредитних коштів за карткою, в тому числі шляхом зняття готівки та поповнення мобільного телефону підтверджується випискою по картковому рахунку відповідача ОСОБА_1 згідно укладеного між сторонами договору (а.с.105).

Суд першої інстанції зазначив, що відомості про встановлення 31.01.2017 року відповідачу кредитного ліміту в розмірі 9600,00 грн. у виписці по її картковому рахунку відсутні.

Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 20.02.2012 року станом на 29.02.2016 року заборгованість відповідача за наданим кредитом в період з 19.11.2013 року по 29.02.2016 року, складає 8261,54 грн., з яких: 7990,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 271,54 грн. - загальний залишок заборгованості за відсотками, в тому числі 264,93 грн. - залишок заборгованості за відсотками на поточну заборгованість та 6,61 грн. - залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість (а.с.89-91).

Суд першої інстанції зазначив, що надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 про її ознайомлення з ними, а в анкеті-заяві, підписаній відповідачем 20.02.2012 року, не встановлений строк кредитування, не зазначена процентна ставка за користування наданими в кредит грошовими коштами, як і не визначені інші фінансові умови кредитування, передбачені Тарифами та Умовами, зокрема, дата, на яку відповідачем мало б бути здійснено погашення нарахованих відсотків за користування кредитним лімітом.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач в своєму розрахунку кредитної заборгованості при визначенні суми заборгованості за простроченими відсотками, жодним чином не мотивував їх нарахування, в тому числі, не зазначив підстав для визнання заборгованості за вказаними відсотками простроченою.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (архів Умов розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/) та Витяг з Тарифів обслуговування чотирьох кредитних карт «Універсальна», які маються у матеріалах справи, не містять підпису відповідача ОСОБА_1 , а тому їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору, укладеного між сторонами по справі 20.02.2012 року шляхом підписання відповідачем анкети-заяви.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, їх розміру та строків погашення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), зокрема, щодо повідомлення споживача про умови кредитування (в тому числі, тип відсоткової ставки) та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в сумі 17624,99 грн., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд зазначив наступне.

Укладений між сторонами кредитний договір від 20.02.2012 року у вигляді анкети-заяви, підписаної відповідачем ОСОБА_1 , не містить кінцевого строку повернення кредиту (користування ним), так само як і щомісячних чи будь-яких інших строків внесення відповідачем грошових коштів на погашення отриманого кредиту в цілому.

На підтвердження розміру заборгованості за договором №б/н від 20.02.2012 року позивачем надано три розрахунки, що охоплюють періоди: 1) з 19.11.2013 року по 29.02.2016 року, 2) з 01.03.2016 року по 30.09.2019 року та 3) з 01.10.2019 по 25.01.2021 року.

З інформації, зазначеної в доданій до позовної заяви виписці по картковому рахунку відповідача ОСОБА_1 , вбачається: 1) встановлення банком кредитного ліміту станом на 19.11.2013 року в розмірі 2300,00 грн., збільшення кредитного ліміту 22.11.2013 року до 3300,00 грн., 21.03.2014 року до 4300,00 грн. та 03.06.2014 року до 8000,00 грн., що відповідає розміру, зазначеному у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування виданої відповідачу кредитної картки; 2) відсутність відомостей про встановлення банком станом на 31.01.2017 року кредитного ліміту в розмірі 9600,00 грн.; 3) здійснення відповідачем в період часу з 19.11.2013 року по 29.02.2016 року, без урахування сум штрафу (50,00 грн.) та страхового платежу за договором «Страхування кредитного ліміту» (70,02 грн.), витрат кредитних коштів (зокрема, шляхом зняття готівки та здійснення переказів) на загальну суму 21229,82 грн. (21349,84 грн. (загальний розмір витрат) - 120,02 грн. (загальна сума штрафу та страхового платежу)) та внесення нею на погашення заборгованості за наданим кредитом грошових коштів в загальному розмірі 21035,06 грн.; 4) здійснення відповідачем в період часу з 01.03.2016 року по 30.09.2019 року без урахування пені (1350,00 грн.) та суми страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» (4428,64 грн.), витрат кредитних коштів (зокрема, шляхом здійснення переказів) на загальну суму 959,78 грн. (6738,42 грн. (загальний розмір витрат) - 5778,64 грн. (загальна сума пені та страхових платежів)) та внесення нею на погашення заборгованості за наданим кредитом грошових коштів в загальному розмірі 22073,81 грн.; 5) здійснення відповідачем в період часу з 01.10.2019 року по 25.01.2021 року витрат кредитних коштів на загальну суму 57,42 грн. та внесення відповідачем коштів на погашення заборгованості за наданим кредитом в сумі 150,00 грн.; 6) включення банком до здійснених відповідачем витрат за наданим кредитом: штрафу у розмірі 50,00 грн. (30.11.2015 року), пені (за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн.) в загальному розмірі 1350,00 грн. та страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» (починаючи з 05.02.2016 року), загальний розмір яких станом на 05.09.2019 року становить 4498,66 грн. (70,02 грн. за період з 19.11.2013 року по 29.02.2016 року та 4428,64 грн. за період з 01.03.2016 року по 05.09.2019 року).

Таким чином, зі змісту виписки по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 судом встановлено, що за період з 05.02.2016 року по 05.09.2019 року банком до загальної суми заборгованості за кредитом, крім безпосередньо здійснених відповідачем витрат кредитних коштів, були включені також щомісячні страхові платежі за договором «Страхування кредитного ліміту» в загальному розмірі 4498,66 грн..

Разом з тим, підписана відповідачем ОСОБА_1 анкета-заява від 20.02.2012 року не містить будь-якої інформації про договір страхування кредитного ліміту (зокрема, дату його укладення, строк дії, розмір страхового платежу та порядок його сплати), внаслідок чого зазначений у виписці по рахунку відповідача договір страхування кредитного ліміту не може оцінюватись судом, як складова частина укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредитного договору про надання банківських послуг.

Суд першої інстанції зазначив, що враховуючи не надання АТ КБ «Приватбанк» належних та допустимих доказів на підтвердження узгодження між ним та відповідачем ОСОБА_1 , як сторонами договору від 20.02.2012 року, умов щодо сплати відповідачем, починаючи з 05.02.2016 року, страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» із визначенням їх розмірів та порядку нарахування, суд дійшов до висновку про безпідставність включення банком страхових платежів в розмірі 4498,66 грн. до загальної суми здійснених відповідачем витрат кредитних коштів за період з 05.02.2016 року по 05.09.2019 року.

Крім того, зі змісту доданих до позовної заяви розрахунків заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 20.02.2012 року вбачається, що внесені відповідачем в період часу з 01.03.2016 року по 30.09.2019 року грошові кошти, зараховувались банком, крім погашення заборгованості за тілом кредиту, також і на погашення заборгованості по пені (1350 грн.).

Разом з тим, судом встановлено, що анкета-заява від 20.02.2012 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відповідачем штрафних санкцій за несвоєчасну сплату кредиту, що, як наслідок, свідчить про відсутність підстав для покладення на відповідача ОСОБА_1 обов`язку по сплаті пені, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення пені, як складової заборгованості за наданим кредитом, в сумі 1350,00 грн. підлягали зарахуванню саме на погашення тіла кредиту.

Суд першої інстанції зазначив, що визначений банком у доданому до позовної заяви розрахунку розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 за простроченим тілом кредиту в сумі 17624,99 грн. не можна вважати обґрунтованим.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані за кредитним договором та використані відповідачем ОСОБА_1 в рахунок кредиту грошові кошти в сумі 21229,82 грн. (період з 19.11.2013 року по 29.02.2016 року), 959,78 грн. (період з 01.03.2016 року по 30.09.2019 року) та 57,42 грн. (період з 01.10.2019 року по 25.01.2021 року), а всього на загальну суму 22247,02 грн. (21229,82 грн. + 959,78 грн. + 57,42 грн.) були повністю повернуті нею АТ КБ «ПриватБанк» шляхом погашення кредитної заборгованості за рахунок внесення на картковий рахунок в періоди часу: з 19.11.2013 року по 29.02.2016 року грошових коштів в сумі 21035,06 грн., з 01.03.2016 року по 30.09.2019 року грошових коштів в сумі 22073,81 грн., та з 01.10.2019 року по 25.01.2021 року в сумі 150,00 грн., а всього в загальному розмірі 43258,87 грн. (21035,06 грн. + 22073,81 грн. + 150,00 грн.), а включення банком до загального розміру заборгованості по кредиту відсотків, платежів за договором страхування кредитного ліміту, штрафу та пені мало місце за відсутності для цього правових підстав з огляду на непогодження сторонами умов кредитного договору щодо розміру та порядку їх сплати, суд, з урахуванням відсутності в укладеному між сторонами кредитному договорі від 20.02.2012 року у вигляді анкети-заяви, підписаної відповідачем ОСОБА_1 , кінцевого строку повернення кредиту (користування ним), так само як і щомісячних чи будь-яких інших строків внесення нею грошових коштів на погашення отриманого кредиту в цілому, приходить до висновку про відсутність у відповідача ОСОБА_1 станом на 25.01.2021 року заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 17624,99 грн. та відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду належних, допустимих та достовірних в розумінні ст.ст.76, 77 ЦПК України доказів щодо розрахунку наявної у відповідача заборгованості за наданим кредитом, які б у своїй сукупності були достатніми для спростування встановлених судом обставин повного погашення відповідачем кредитної заборгованості за договором №б/н від 20.02.2012 року за рахунок внесених нею на картковий рахунок грошових коштів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 20.02.2012 року у загальному розмірі 23822,86 грн. у зв`язку з його недоведеністю та безпідставністю.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви № б/н від 20.02.2012 (а.с. 29).

На дату підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку відповідач по справі мала прізвище « ОСОБА_1 », яке в подальшому змінила на « ОСОБА_1 » у зв`язку з проведенням 24.01.2014 року державної реєстрації шлюбу з гр-ном ОСОБА_5 (а.с.83-84).

Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач зазначив, що відповідно до частини другої статті 1054, частини другої статті 1050 ЦК України, наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є правом заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Зазначено, що оскільки відповідач не виконав умови договору то відповідно станом на 25.01.2021 має заборгованість у розмірі 24995,91 грн., яка складається: 17624,99 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 17624,99 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1173,05 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625.

На підтвердження позову позивач посилається, як на належні та допустимі докази: копію анкети - заяви позичальника, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копію документу, що посвідчує особу відповідача, виписку за договором станом на 27.01.2021 (а.с. 19), довідку про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 27), довідку про видані картки (а.с. 28), розрахунок заборгованості.

Відповідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи знаходяться: копія анкети - заяви позичальника, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копія документу, що посвідчує особу відповідача, виписка за договором станом на 27.01.2021 (а.с. 19), довідка про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 27), довідку про видані картки (а.с. 28), розрахунок заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви №б/н від 20.02.2012 (а.с. 29).

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і встановив, що у заяві - анкеті, зазначено, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

Заява-анкета не містить інформації відносно того, що відповідач підписуючи анкету визначився із видом платіжної картки і отримав її, а також, що сторонами узгоджувався термін дії надання банківських послуг, зокрема термін дії картки, а також визначався бажаний кредитний ліміт.

Крім того, у заяві позичальника від 20.02.2012 року процентна ставка не зазначена.

Встановлені обставини свідчать, що зазначений доказ не може бути визнаний як належний та допустимий на підтвердження позову.

Позивач на підтвердження позову надав копію довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , з якої убачається, що старт карткового рахунку розпочався 20.02.2012. Кредитний ліміт в подальшому змінювався (а.с.27).

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і дійшов висновку, що зазначена довідка не є належним та допустимим доказом, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що сторони узгодили умови збільшення кредитного ліміту.

Крім того, зазначена копія не завірена відповідно до норм діючого законодавства.

На підтвердження позову позивач надав розрахунок заборгованості.

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ дійшов висновку, що зазначений розрахунок не є належним та допустимим доказом на підтвердження позову.

Розрахунок не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження, що сторонами узгоджувалась відсоткова ставка за надані банківські послуги. Крім того, позивач по справі в односторонньому порядку змінив початкову відсоткову ставку за користування кредитними коштами, відповідно розрахунок не відповідає тим умовам договору на який посилається позивач.

Висновок щодо оцінки односторонніх документів банку відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15.

У постанові Верховного Суду від 16.09.2020 (справа №200/5647/18) касаційний суд зазначив, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач згідно виписки за його рахунком користувався кредитними коштами, колегія суддів не приймає у сукупності з іншими доказами, оскільки відсутні підстави вважати, що рахунок, виписка, які надані позивачем, відкритий саме на підставі анкети-заяви від 20.02.2012.

В апеляційній скарзі зазначається, що відповідач по справі погодив видачу наступних карток після закінчення першої картки.

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені обставини і дійшов висновку, що матеріали справи не містять докази на підтвердження зазначеного.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в постанові Верховного Суду у справі № 595/290/17 від 16.08.2019 звертається увага на те, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішення справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.

Заочне рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 12.04.2021, залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: