КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 755/2873/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4896/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

30 серпня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ТОВ «ФК «Дінеро», посилаючись на те, щоу січні 2020 року йому почали надходити дзвінки від працівників ТОВ «ФК «Дінеро», з яких він дізнався, що ним укладений договір кредитної лінії.

Зазначає, що копію зазначеного договору №AG1030157 та додаткову угоду №АМ0542900 позивач отримав від відповідача у лютому 2020 року. Договір складається зі спеціальних умов договору кредитної лінії та загальних умов договору кредитної лінії, а також будь - яких змін або доповнень до них.

Згідно із зазначеним договором, кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальнику в межах ліміту кредитної лінії на основі заяви позичальника та за умови їх схвалення і позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю суму наданого кредиту та сплатити всі відповідні договірні компенсації до останнього дня терміну оплати.

Позивач вважає, що кредитний договір не був ним підписаний, сторони не домовились про всі істотні умови визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним.

Вказує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками проте, у позивача немає відомостей, що гроші в сумі 7900 грн. були йому передані, а отже договір не є укладеним.

Також зазначає, що у договорі відсутні істотні умови, які впливають на можливість виконання сторонами договору, а тому позивач вважає, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а отже договір не є укладеним.

Відповідач не виконав встановлені імперативно вимоги Закону України «Про споживче кредитування» щодо надання інформації про споживчий кредит. Такі дії розглядаються як нечесна підприємницька практика в розумінні вказаного Закону, оскільки підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За нормами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати договір кредитної лінії у вигляді загальних умов договору кредитної лінії, спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії №AG1030157 та додаткової угоди №АМ0542900 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 недійсним в цілому.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що встановлення судом обставин звернення позивача до відповідача із заявкою не ґрунтується на належних та допустимих доказах, оскільки матеріали справи не містять будь-якої заявки з якою позивач звертався до відповідача з метою отримання коштів.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно зазначено в рішенні, що кредитний договір укладено в електронній формі шляхом використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, оскільки матеріали справи не містять доказів надсилання одноразового ідентифікатора позивачу, а відтак і доказів його використання для підписання договору.

Також скаржник зазначає, що жодного доказу перерахування коштів матеріали справи не містять. На думку скаржника, суд, встановивши, що відповідачем не доведено факт перерахування кредитних коштів, повинен був визнати договір неукладеним.

Зазначає, що ухилення відповідача від надання оригіналу електронного договору свідчить про те, що факт підписання договору позивачем не підтверджено.

Також вважає, що матеріали справи не містять доказів, що особа позичальника була належним чином ідентифікована при його реєстрації в Інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ІТС) відповідним електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. А наявний в матеріалах справи договір взагалі не містить одноразовий ідентифікатор, яким був підписаний договір.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене колегія суддів не вбачає необхідності для виклику учасників справи для надання пояснень.

Також позивачем було подано клопотання про витребування доказів,а саме оригінали: Договору №AG1030157, Додаткової угоди №АМ0542900 та спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG1030157.

Як вбачається в матеріалах справи містяться копії зазначеного договору №AG1030157, додаткової угоди №АМ0542900 та спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG1030157, що відповідає приписам ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», де зазначено, що кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа; докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами, згідно з положеннями ЦПК України, у зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає необхідності для витребування зазначених доказів, тому дане клопотання не підлягає задоволенню в суді апеляційної інстанції.

26 липня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Титаренко В.М. в інтересах ТОВ «ФК «Дінеро» в якій представник відповідача просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, щодо доводів апеляційної скарги про дотримання форми правочину зазначив, що оспорюваний договір укладено в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Дінеро», що відповідає вимогам ст. 639 ЦК України, згідно якої, якщо сторони домовились укласти договір за допомогою ІТС, він вважається укладеним у письмовій формі. А за змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений в письмовій формі, якщо він зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних).

Зазначив, що укладення оспорюваного договору відповідає вимогам діючого законодавства, в тому числі вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Договір з позивачем укладено шляхом використання останнім електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Під час укладення договору позивач успішно пройшов процес верифікації на сайті Товариства. Позивач самостійно завантажив власне фото з паспортом, що підтверджує факт підпису ним договору. Дану обставину в суді першої інстанції позивач не спростовував.

Щодо тверджень апеляційної скарги про відсутність даних отримання кредитних коштів зазначив, що після проходження ідентифікації та верифікації на сайті ТОВ «ФК «Дінеро» та введення ОСОБА_1 одноразового ідентифікатора на картковий рахунок останнього було перераховано кошти. При цьому, позивач, заявляючи вимогу про визнання кредитного договору недійсним, посилається на те, що в нього немає відомостей про отримання коштів, однак не надає жодних доказів нібито неотримання кредитних коштів.

Також вказував, що є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо розміру відсотків за договором, оскільки при оформленні заявки на веб-сайті у позивача була можливість ознайомитися з усіма умовами договору, розміщених на цьому ж сайті. А також, одразу після договору на електронну пошту позивача було відправлено примірник підписаного договору разом із паспортом споживчого кредиту та Спеціальними умовами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, щона офіційному сайті ТОВ «ФК «Дінеро» в мережі Інтернет розміщено «Правила надання грошових коштів у кредит товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», які є публічною пропозицією (офертою) на укладення кредитного договору на умовах і в порядку, що визначені ними.

13.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» із заявкою на отримання позики, що, відповідно до умов Правил надання грошових коштів у кредит ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро», є акцептом на укладення договору позики.

13.04.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №AG 1030157(а.с. 11) та додаткова угода до договору позики №АМ0542900 (а.с. 40) від 30.04.2019 року на основі заяви ОСОБА_1 , яка була подана через особистий кабінет на порталі.

Спеціальними умовами для договору позики №AG 1030157 передбачені наступні умови договору позики: сума позики: 2100,00 грн.; умови додаткової угоди: сума позики: 7000,00 грн.

В Спеціальних умовах до договору позики №AG 1030157 та в додатковій угоді №АМ0542900 до Спеціальних умов для договору позики № AG 1030157 зазначено, що дата повного погашення кредиту - 04.05.2019 року.

За умовами договору, кредитодавець зобов`язався надати кредит (кредити) позичальнику в межах ліміту кредитної лінії, на основі заяви (заяв) позичальника та за умови їх схвалення, і позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю суму наданого кредиту та сплатити всі відповідні договірні компенсації до останнього дня строку оплати.

Відповідно до Кредитного звіту фізичної особи ОСОБА_1 пройшов ідентифікацію суб`єкта кредитної історії (а.с. 44).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільнимі відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Враховуючи положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа, як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Також, відповідно до ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було заповнено заявку в електронному вигляді на отримання кредиту. Зі змісту цієї заявки видно, що ним вказано значну за обсягом і інформативністю кількість особистих даних, зокрема номер мобільного телефону, паспортні дані.

Натомість позивачем не було повідомлено ні суд першоїі інстанції, ні суд апеляційної інстанціїкому, крім нього, було відомо про зазначені у цій електронній заявці відомості.

Посилання позивача на неналежну форму оскаржуваного правочину, а саме його не підписання, як підставу для визнання його недійсним спростовуються наданими відповідачем доказами та вимогами діючого законодавства.

Як вбачається з наданих відповідачем документів, ідентифікація та верифікація позивача була проведена ще до підписання договору шляхом перевірки відповідності наданих позивачем особистих даних, номеру карткового рахунку, фінансового номеру телефону. Після повного ознайомлення позивачем з умовами договору та правилами надання фінансових послуг, що вбачається з інформації, яка міститься на веб-сайті відповідача, відповідачем на зазначений позивачем фінансовий номер телефону відправлено одноразовий ідентифікатор відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

На веб-сайті відповідача розміщено публічний договір кредитної лінії, до якого приєднався позивач, уклавши Спеціальні умови договору кредитної лінії в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Таким чином, позивачем було укладено договір в порядку, передбаченому чинним законодавством, а саме Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідачем доведено, що під час укладення договору на сайті ТОВ «ФК «Дінеро», з метою уникнення випадків шахрайства, клієнти проходять процес верифікації та ідентифікації.

Відповідно до пункту 8 статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги», електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. Відповідно до пункту 20 цієї статті, ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

В позовній заяві позивач заперечує лише підписання договору у письмовій формі та наводить нормативні акти, які не застосовуються до електронного договору.

Відповідно до п.1 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Згідно з п.3 ст. 13 вказаного закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Доказ відправки грошових коштів на картковий рахунок позивача відповідачем був наданий суду першої інстанції, проте позивач ні в позовній заяві, ні в суді не спростував ці твердження відповідача та не довів відсутність зарахування грошових коштів на його картковий рахунок, а що суд першої інстанції уваги не звернув.

Посилання позивача на несправедливість умов договору не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки перед подачею заявки на отримання кредитних коштів він повинен був ознайомитися з обов`язковою інформацією про відповідача, про порядок та умови надання фінансових послуг, з Правилами та примірним Договором на веб-сайті відповідача, розміром процентної ставки.

Крім того, відповідно до п.6.1. Договору позичальник має право вийти з договору протягом 14 календарних днів після його укладення, без зазначення жодної причини відповідно до законодавства шляхом: 6.1.1. подання кредитодавцю письмового повідомлення про це та зазначення свого прізвища, імені, по батькові та номеру договору, та 6.1.2. оплати всіх договірних платежів без необгрунтованої затримки, однак не пізніше ніж протягом 30 календарних днів з відправлення вищезазначеного повідомлення кредитодавцю. Договір вважається розірваним у день, коли позичальник оплатив усі договірні платежі за використання права виходу з договору.

Проте позивач не звертався до відповідача з приводу виходу з договору та повернення грошових коштів, а тільки в лютому 2020 року звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним.

Посилання позивача на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору і нечесну підприємницьку практику є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом договору про надання фінансового кредиту.

При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань.

Кредит надавався позивачу на строк до 30 днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була йому відома у момент укладання договору.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно зі ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір про надання кредиту, є укладеним з додержанням письмової форми та процедури, визначеної Законом України «Про електронну комерцію», та підписаний позивачем шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у порядку визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

Таким чином, на підставі наданих сторонами доказів встановлено, що при зверненні до відповідача з метою укладення Кредитного договору та отримання коштів, позивачем було зазначено особисті дані, а саме: номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання та надсилання відповідачу копію свого паспорта.

Позивачу була надана інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця, про форми забезпечення кредиту, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі,

Таким чином, дії відповідача під час вчинення даного електронного правочину, відповідають Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

За наведених обставин, Договір укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами.

Під час розгляду справи позивачем не вказано, яким чином у відповідача наявні особисті дані позивача, такі як електрона адреса, ідентифікаційний код, серія та номер паспорта та дата його видачі, а також номеру мобільного телефону, саме за допомогою якого і відбулася активація (підписання) кредитного договору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу й на непослідовність позиції позивача, який одночасно заявляв, що договір ним не укладався, потім, що кошти йому не передавалися і одночасно просить визнати договір недійсним, але недійсним можна визнати лише укладений договір.

Отже, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи позивача про недійсність договору.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі N 404/502/18 (провадження N 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі N 732/670/19 (провадження N 61-7203 св 20).

З цих підстав не заслуговують на увагу судової колегії і посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач ставить під сумнів подану відповідачем паперову копію електронного договору його оригіналу.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені в судових рішеннях інших судів першої інстанції не є підставою для скасування рішення суду. Більш того, за приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Фактично наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позовних вимог повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді