Провадження № 22-ц/802/1515/21 Категорія: 84 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Ганжі М.І.,

представника скаржника ОСОБА_1 ,

приватного виконавця Таранка Д.В.,

представника стягувача Мірчука В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою боржника ОСОБА_2 на рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Таранка Дмитра Вікторовича у виконавчому провадженні № 66111527 з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у цивільній справі №161/6436/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2021 року,

В СТ А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою. Покликалась на те, що приватний виконавець неправомірно відкрив виконавче провадження та наклав арешт на майно боржника, оскільки стягувачем був пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Боржник вважає, що вона не може бути боржником у виконавчому провадженні, а накладення арешту на майно недоцільне та неправомірне.

Також вказує, що рішення в частині стягнення з неї судового збору в розмірі 1147 грн. виконане нею добровільно до відкриття провадження органами державної виконавчої служби.

З наведених підстав просить суд визнати дії приватного виконавця незаконними та скасувати постанови від 15 липня 2021 року про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди та зобов`язати приватного виконавця повернути виконавчий лист стягувачу на підставі ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою судді від 26 липня 2021 року, яка залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, у відкритті провадження в частині скасування постанов приватного виконавця від 15.07.2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди у справі за скаргою ОСОБА_2 про визнання незаконними дій приватного виконавця Таранка Дмитра Вікторовича, скасування постанов та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2021 року в задоволені скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити скаргу в повному обсязі.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що приватний виконавець при винесенні постанов про відкриття виконавчого провадження від 15 липня 2021 року діяв у спосіб та відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий лист був повторно пред`явлений стягувачем у липні 2021 року в межах встановлених законом строків, які перервалися та які необхідно обраховувати починаючи з 25 червня 2021 року, коли державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу, а тому його діями не порушено права та законні інтереси боржника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2013 року у цивільній справі №161/6436/13-ц за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, позов задоволено.

В рахунок погашення наявної перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором № 151208К53 від 08.10.2008 року та кредитним договором № 151208К54 від 08.10.2008 року, укладеними в рамках Генеральної угоди № 151208N4 від 08.10.2008 року, а також за Кредитним договором № 151208К31 від 13.06.2008 року в розмірі 33 203 495,09 дол. США (що складає 265 395 536, 25 грн. за офіційним обмінним курсом НБУ станом на 26.03.2013 року) та 689 749,37 грн., звернуто стягнення на рухоме майно, що є предметом застави за Договором застави № 151209Z175 від 15.12.2009 року з визначенням способу реалізації предметів застави шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації, визначеної в ході виконавчого провадження суб`єктом оціночної діяльності відповідно до чинного законодавства України.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в користь ПАТ «Укрексімбанк» судовий збір в розмірі 3 441,00 гривень по 1 147,00 грн. з кожного.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23 жовтня 2013 року наведене рішення суду залишено без змін.

Додатковим рішенням цього ж суду від 23 вересня 2013 року ухвалено в рахунок погашення наявної перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за Кредитним договором № 151208К53 від 08.10.2008 року та Кредитним договором № 151208К54 від 08.10.2008 року, укладеними в рамках Генеральної угоди № 151208N4 від 08.10.2008 року, а також за Кредитним договором № 151208К31 від 13.06.2008 року в розмірі 33 203 495,09 дол. США (що складає 265 395 536, 25 грн. за офіційним обмінним курсом НБУ станом на 26.03.2013 року) та 689 749,37 грн., звернути стягнення на рухоме майно, що є предметом застави за Договором застави № 151209Z175 від 15.12.2009 року, що належать ОСОБА_4 відповідно до виписки про залишки на рахунку в цінних паперах ОСОБА_4 № НОМЕР_1 від 10.12.2009 року, що належать ОСОБА_5 відповідно до виписки про залишки на рахунку в цінних паперах ОСОБА_5 № НОМЕР_2 від 10.12.2009 року, з визначенням способу реалізації предметів застави шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації, визначеної в ході виконавчого провадження суб`єктом оціночної діяльності відповідно до чинного законодавства України.

На виконання названих рішень суду, Луцьким міськрайонним судом 28 листопада 2013 року був виданий виконавчий лист стосовно боржника ОСОБА_5 ..

Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був встановлений до 24 жовтня 2014 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_6 і є скаржником у цій справі.

28 січня 2014 року стягувач пред`явив виконавчий лист до примусового виконання у Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, виконавче провадження №41714436.

25 червня 2021 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: на підставі заяви стягувача.

У липні 2021 року стягувач повторно пред`явив вказаний документ до примусового виконання, але вже до приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Таранка Д.В., який постановами від 15 липня 2021 року ВП №66111527:1) відкрив виконавче провадження (а.с.9-10);2) наклав арешт на цінні папери, які зазначені у виконавчому документі (а.с.12-13).

Питання, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень і рішень інших органів, врегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Указаний Закон є спеціальним законом, яким державний та приватний виконавці керуються при примусовому виконанні рішень суду та інших органів (посадових осіб).

5 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» у редакції Закону України № 1404-VIII від 2 червня 2016 року (далі також Закон № 1404). У свою чергу, 5 жовтня 2016 року Закон України "Про виконавче провадження" у попередній редакції № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року (далі також Закон № 606) втратив свою чинність.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Частиною першою статті 1 Закону № 1404 унормовано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до положень частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404 передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Частиною п`ятою статті 12 Закону № 1404 унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Отже, наведена норма, встановлюючи з якого саме моменту починається перебіг строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, наводить лише два випадки такого повернення, а саме: 1) неможливість в повному обсязі або частково виконати рішення; 2) встановлення законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника. Обидва ці випадки є такими, що спираються на приписи статті 37 цього Закону.

Аналогічні за змістом правила переривання строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання були передбачені і в ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який був чинний на момент первісного пред`явлення виконавчого листа у 2014 році.

Відповідно до п. 12 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження припиняється зокрема: якщо стягував подав письмову заяву про припинення виконавчого провадження.

Припинення виконавчого провадження з підстав передбачених ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», не позбавляє його права повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Кодексу.

Судом встановлено, що виконавчий лист від 12 липня 2013, який перебував на виконанні у відділі ДВС, було повернуто стягувачу 25 червня 2021 року на підставі п. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Таким чином строк у даному випадку перервався. З врахуванням вимог ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» з заявою стягував звернувся до приватного виконавця в липні 2021 року тобто в межах строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання після переривання строку.

Посилання скаржника, як на підставу задоволення скарги, на постанову Верховного суду від 28 січня 2021 року у справі 922/5723/14 є безпідставними, оскільки обставини у ній є відмінними від обставин даної справи.

Верховний суд в своїй постанові дійшов висновку про те, що стаття 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу після відкриття виконавчого провадження, яке презюмується відкритим у відповідності до діючого законодавства; по-друге, на відміну від положень статті 4 Закону № 1404, стаття 37 цього Закону прямо встановлює право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, лише тоді, коли виконавчий документ було повернуто стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, а не у разі будь якого повернення, зокрема тоді, коли законодавець у частині четвертій статті 4 Закону № 1404 лише використовує фразу «виконавчий документ повертається стягувану», унормовуючи підстави повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.

В даному випадку виконавчий документ був повернутий стягувану на підставі його заяви, після відкриття виконавчого провадження, а тому у стягувача були всі правові підстави для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а у приватного виконавця відсутні підстави для повернення такого листа, з підстав пропущення строків для його пред`явлення, що і узгоджується з правовими висновками викладеними в Постанові Верховного Суду на яку посилається сам скаржник.

Доводи скаржника про те, що боржник в добровільному порядку сплатила судовий збір, який з неї стягнуто судовим рішенням суду, а тому постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження не відповідає вимогам ЗУ «Про виконавче провадження» є голослівним та не є підставою для скасування постанови приватного виконавця, оскільки будь-які питання, які виникнуть щодо наявності чи відсутності заборгованості, боржник матиме можливість вирішити в межах виконавчого провадження.

Вважаються необгрунтованими доводи скаржника щодо недоцільності накладення арешту на майно борджника.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 6 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону).

Виключно з метою виконання рішення суду від 2013 року приватним виконавцем в силу вимог ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» правомірно винесено постанову про арешт майна боржника. При цьому встановлено, що рішення від 2013 року, станом на момент звернення до приватного виконавця не було виконано.

Наявність накладеного приватним виконавцем арешту на належне боржнику майно, не порушує законних прав та інтересів боржника.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території держави.

Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції, викладених в оскарженій ухвалі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий- суддя:

Судді: