Постанова

Іменем України

16 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 759/10485/17

провадження № 61-6596св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов Владислав Олегович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня

2021 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц.,

Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_3 , правонаступником якої є її чоловік ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між відповідачем

та її чоловіком ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позов, вказувала, що з жовтня 2001 року вона перебуває

у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , якому на праві приватної власності

на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 травня

2002 року Святошинською районною у м. Києві радою, належала квартира АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 28 січня 2009 року на підставі договору дарування відчужив ОСОБА_2 без її згоди.

Умовами оспорюваного договору дарування визначено, що право власності

на спірну квартиру у обдаровуваного виникне з моменту прийняття документів, які підтверджують право власності на вказане нерухоме майно, інших документів, які підтверджують належність дарувальнику предмета договору,

та ключів.

Посилаючись на те, що договір дарування укладено без її згоди як дружини

та співвласника квартири, а приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В. О., посвідчивши оспорюваний договір дарування, порушив процедуру нотаріального посвідчення, просила визнати недійсним договір дарування спірної квартири.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року провадження у справі у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 зупинено до встановлення правонаступництва.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2018 року провадження у справі відновлено, залучено до справи правонаступника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції,

з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що право власності

на квартиру АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_1

27 травня 2002 року шляхом приватизації житла, а тому спірна квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, для укладання договору дарування цієї квартири письмова згода ОСОБА_3

як дружини не була потрібна.

Вирішуючи справу, суди застосували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження

№ 61-13953св19).

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року

й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі

№ 711/2302/18.

Указує, що розпорядження про приватизацію квартири було видане 27 травня 2002 року і відповідно до Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) й Закону України «Про власність», чинних на час набуття квартири

у власність, ця квартира вважалась спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу

до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 759/10485/17, витребувано справу зі Святошинського районного суду м. Києва.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 13 жовтня 2001 року.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 травня 2002 року, виданого Святошинською районною у м. Києві радою згідно з розпорядженням органу приватизації від 27 жовтня 2002 року № 886, ОСОБА_1 належала квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі з 17 лютого 2006 року.

28 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір, умовами якого передбачено, що дарувальник передає, а обдарований приймає

в дарунок квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування

від 28 січня 2009 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В. О.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно

з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше

01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків,

що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вказані норми права, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а визначення належності майна подружжя на момент укладення оспорюваного договору дарування має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Статтею 22 КпШС України, чинного на час виникнення правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування

і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами

на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Аналогічну норму містить стаття 16 чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про власність».

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», чинного

на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень

у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат

у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів,

та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Разом з тим, Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін

до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено.

Натомість СК України було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Таким чином, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Підставою для звернення ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 ,

до суду з цим позовом стало те, що вона як дружина не надавала згоду

на укладення договору дарування квартири, яка, на її думку, є спільною сумісною власністю подружжя, що, на її думку, стало порушенням вимог статті 65 СК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції,

з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що квартира, яка є предметом договору дарування, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була набута ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та є його особистою приватною власністю.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин, які виникли між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно

і всебічно дослідили матеріали справи та дали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

З огляду на те, що зміна підходів у застосуванні наведених вище правових норм, що сформульовані у правових висновках Верховного Суду у справах цієї категорії призведе до порушення принципу правової визначеності, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, колегією суддів касаційного суду відхиляються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення

є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів

не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року

та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Бурлаков
В. М. Коротун
М. Є. Червинська