Номер провадження: 22-ц/813/4072/21
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Андронова Олега Борисовича,

третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року у складі судді О.М. Сегеди,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Андронова О.Б., треті особи, які не заявляють самостійних вимог, - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання недійсним іпотечного договору квартири від 24 жовтня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Порто Франко» та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що міжПублічним акціонерним товариством «Порто Франко» та ОСОБА_3 03 жовтня 2008 року було укладено кредитний договір №1711/1-08, предметом якого є отримання ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 125000,00 грн. під 23% річних, строком до 01 жовтня 2010 року. 24 жовтня 2008 року було укладено іпотечний договір, предметом якого було нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 06 листопада 2007 року та договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року. Позивач вважає, що іпотечний договір від 24 жовтня 2008 року був укладений з порушенням чинного законодавства в частині порушення прав та законних інтересів малолітньої дитини ОСОБА_2 , оскільки на час укладення іпотечного договору вона проживала та проживає в спірній квартирі. Укладення і нотаріальне посвідчення іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року відбулося без згоди органу опіки та піклування, тому він є недійсним.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року позовОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було враховано, що нові власники квартири незаконним чином, всупереч ухвалі суду, перешкоджають позивачам в користуванні майном. В проваджені Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться справа №521/10369/18 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійним договору відступлення права вимоги та виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою про забезпечення позову з цієї справи від 19.09.2018 було заборонено ОСОБА_4 , її представникам та іншим третім особам здійснювати будь-які дії щодо перешкоджання проживанню та доступу до квартири, а також заборона вищевказаним особам здійснювати інші дії, які заважають позивачам користуватися квартирою №88 . 27.09.2018 старшим державним виконавцем Першого Малиновського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2018. 01.10.2018 Малиновським ВП в м. Одесі було зареєстровано заяву позивачів про вчинення кримінального правопорушення шляхом невиконання ухвали суду, але це також не принесло результату. Судом не взято до уваги, що навіть якщо дитина зареєстрована після укладення договору іпотеки, її виселення є незаконним. Особам, які виселяються з жилого приміщення - предмета іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Такої позиції дотримується Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 27.12.2018 у справі №638/14123/14-ц.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Поштові повідомлення про вручення їм повісток, які направлялися на адресу, зазначену апелянтом в апеляційній скарзі, повернулися з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Представник ОСОБА_5 повідомлена про час та місце розгляду справи.

Про час та місце розгляду справи повідомлені і інші учасники справи.+-

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселігіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність всіх учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка перебувала з 30 грудня 1977 року в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який 24 листопада 2010 року був розірваний, що підтверджується паспортом громадянки України ОСОБА_1 .

Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про її народження.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, доказів на підтвердження вказаного факту, а саме свідоцтво про смерть останнього позивачкою суду не надано.

Судом встановлено, що ПАТ АБ «Порто-Франко» є правонаступником всіх прав та обов`язків АКБ «Порто-Франко», є юридичною особою, яка керується у своїй діяльності Статутом, має гербову та інші печатки, знаходиться в стані припинення, що підтверджується детальною інформацією про юридичну особу.

Встановлено, що 03 жовтня 2008 року між АКБ «Порто-Франко», правонаступником якого був ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 1711/1-08 від 03 жовтня 2008 року, згідно якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 125000,00 грн. зі платою 23,00% річних на період з 03 жовтня 2008 року по 01 жовтня 2010 року.

24 жовтня 2008 року в забезпечення виконання ОСОБА_3 грошових зобов`язань за кредитним договором № 1711/1-08 від 03 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір від 24 жовтня 2008 року, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 06 листопада 2007 року та договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року.

Відповідно до іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 06 листопада 2007 року та договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року.

В п. 2.1.1 іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року зазначено, що прав щодо предмету іпотеки немає, в квартирі не зареєстровано малолітніх та неповнолітніх дітей і права їх не порушено.

Отже, судом встановлено, що на момент укладення іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в спірній квартирі не була зареєстрована.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації від 07 червня 2018 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , 2008 року народження.

Малолітня ОСОБА_2 2008 року народження зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , з 10 грудня 2008 року.

Таким чином, на час укладення іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року в квартирі АДРЕСА_1 , малолітня ОСОБА_2 , 2008 року народження зареєстрована не була, а тому її права вказаним договором не були порушені.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 на даний час належить на праві власності на підставі договору відступлення прав вимоги за іпотечними договорами від 07 березня 2017 року.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у частині 6 статті 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, як роз`яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до діючого законодавства підставою недійсності договору іпотеки може бути тільки наявність у дитини права на проживання у спірній квартирі, що є предметом іпотеки, саме на момент укладення оспорюваного договору.

Оскільки малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент укладення договору іпотеки в спірній квартирі не проживала та не була зареєстрована, то у неї на момент укладення оспорюваного договору не було ні права власності на спірну квартиру, ні права на проживання у спірній квартирі, що є предметом іпотеки.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що при укладенні спірного договору іпотеки від 24 жовтня 2008 року не були порушені житлові права малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 липня 2017 року у справі №6-1002цс17.

У постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року по справі №726/831/15-ц, провадження №61-45301св18 зазначено, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивача на порушення законних прав дітей внаслідок укладення договору іпотеки є необґрунтовані, оскільки позивачем не було надано жодного доказу щодо порушення інтересів дітей, тому правових підстав для визнання указаного договору іпотеки недійсним немає.

Позивач оскаржує дійсність іпотечного договору, тому правомірність виселення з жилого приміщення - предмета іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, що є юридичним наслідком, не розглядається судом в межах даного провадження.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши належний правовий аналіз вищенаведених норм законодавства, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 31.08.2021

Головуючий:

Судді: