Номер провадження: 22-ц/813/2831/21
Номер справи місцевого суду: 509/4267/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - адвоката Швець Катерини Олегівни на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

02 листопада 2017 року позивачка ОСОБА_2 звернулась з вищевказаним позовом до Овідіопольського районного суду Одеської області, в якому зазначила, що 07 серпня 2005 року між сторонами був укладений шлюб, від спільного шлюбу народились діти, під час шлюбу на спільні кошти та під час спільної праці сторони придбали квартиру, загальною площею 44.6 кв.м., житлова площа 16.2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту спірне нерухоме майно ) та транспортний засіб марки «Шкода» 2008 року випуску, яке було відчужено під час шлюбу, а тому позивачка просить визнати спірне нерухоме майно, як спільним сумісним майном подружжя та визнати Ѕ частину на спірне нерухоме майно, стягнути грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля в розмірі 108 294.20 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя було задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільне сумісне майно подружжя у вигляді: квартири, загальною площею 44.6 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;- автомобіль марки «Шкода» д.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на Ѕ частину квартири: загальна площа 44.6 кв.м., житлова 16,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості спільного сумісного майна подружжя у вигляді автомобіля в розмірі 108 294.20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 15 350 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя у вигляді автомобіля в розмірі 108 294,20 гривень, а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 15 350 гривень та ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він не погоджується з рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя у вигляді автомобіля у розмірі 108 294,20 гривень, а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 15 350 гривень.

Апелянт наголошує, що він ніколи не ухилявся в добровільному порядку здійснити поділ спільного майна подружжя, не першкоджав позивачу у користуванні ним і не заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

Разом з тим, ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що автомобіль, який був придбаний за спільні кошти та є спільним сумісним майном подружжя був відчужений відповідачем без письмової згоди позивача на продаж автомобілю.

З огляду на те, що закон встановлює презумпцію взаємної згоди подружжя під час розпорядження майном, а позивач не зверталась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля №5141/2017/316340 від 02.02.2017 року недійсним та не оспорювала його.

Апелянт вказує, що продаж автомобіля здійснювався за взаємною згодою подружжя і кошти отримані від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї.

Також судом першої інстанції було порушено положення щодо розподілу судових витрат, а саме: ст.ст. 141-142 ЦПК України.

Оскільки відповідач частково визнав позовні вимоги, позивачу має бути повернуто 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Крім того, позивачем під час розгляду справи не було надано належних доказів здійснення оплати витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 1350 грн., а тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

02 червня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року з ухвалою про виправлення описки від 26.10.2018 року по справі №509/2738/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було розірвано шлюб між сторонами та встановлено, що сторони припинили спільне проживання з листопада 2016 року.

Оскільки автомобіль було відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2017 року, вказану угоду було здійснено не в інтересах сім`ї.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення витрат на правову допомогу ОСОБА_2 вказує, що нею було подано докази на підтвердження понесених судових витрат, а отже апеляційна скарга у відповідній частині є необґрунтованою.

Щодо компенсації 50% судового збору позивач зазначає, що для застосування ч.1 ст. 142 ЦПК України необхідно визнання всіх позовних вимог, а не лише частини.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду у складі судді Князюка О.В. від 19.02.2020 року вказану апеляційну скаргу було залишено без руху, роз`яснено апелянту, що у разі не усунення зазначених недоліків апеляційна скарга буде вважатися неподаною та повернута.

03.03.2020 року представник апелянта звернувся до суду із заявою про усунення недоліків.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - адвоката Швець Катерини Олегівни на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.03.2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

12 серпня 2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява, відповідно до якої адвокат Швець К.О. повідомляє, що її повноваження, як представника апелянта припинені.

Частинами першою - третьою статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним.

Матеріалами справи, зокрема відомостями заяви від 12.08.2021 року, не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вказаній заяві. Крім того відміткою на вказаній заяві підтверджується відсутність електронного цифрового підпису зазначеного електронного документу.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що належним чином повідомлений відповідач (апелянт) до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавав та не заявляв..

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

07 серпня 2005 року сторони зареєстрували шлюб (а.с.6). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.12,13). Під час шлюбу сторонами було придбане наступне нерухоме майно:

- квартира, загальною площею 44.6 кв.м., житлова 16,2 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: Винницька область, Гайсинський район, с. Гунча (код НОМЕР_2 ) на підставі Свідоцтва про право власності від 27.01.2014 року, яке належним чином зареєстровано у компетентних установах (а.с.7);

- автомобіль марки «Шкода» д.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, яка належить відповідачу.

Вартість спірного нерухомого майна складає 615 000 грн., що сторонами не оскаржується. Вартість автомобіля складає 216 588.41 (а.с.46), а всього вартість спільного сумісного майна подружжя складає 831 588,41 грн. Сторони не заперечують, що спільне сумісне майно було придбано за спільні кошти та спільну працю.

З матеріалів справи видно, що під час шлюбу 02.02.2017 року відповідач, на підставі договору купівлі продажу № 5141/2017/316340 був відчужений транспортний засіб, з договору видно, що згоди на відчуження автомобіля не має.

В ході розгляду цивільної справи № 509/2738/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, було з`ясовано, що фактично з листопада 2016 року сторони спільне проживання припинили.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вирішуючи спір, суд виходить із такого.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у статті 57 цього Кодексу.

За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1 статті 65 СК України).

Як роз`яснено в пункті 30 Постанови Пленуму, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

В ході розгляду цивільної справи № 509/2738/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, було з`ясовано, що фактично з листопада 2016 року сторони спільне проживання припинили.

Тому суд вірно відхилив доводи відповідача про те, що грошові кошти від продажу автомобіля були витрачені відповідачем на користь сім`ї, оскільки з листопада 2016 року сторони спільне проживання припинили. Зокрема такі твердження спростовуються рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року з ухвалою про виправлення описки від 26.10.2018 року по справі №509/2738/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яким було розірвано шлюб між сторонами та встановлено, що сторони припинили спільне проживання з листопада 2016 року.

Рішення та ухвала по вказаній справі набрали законної сили та не оскаржувались сторонами.

За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що так як відповідач здійснив відчуження автомобіля без згоди позивачки, а отримані грошові кошти відповідач використав на власний розсуд, а не в інтересах сім`ї, тому з урахуванням вартості вказаного транспортну засобу, є підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості Ѕ частини вартості автомобіля, яка складає 108 294.20 грн., і відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо неправильності такого висновку.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині компенсації 50% судового збору з посиланням на ч.1 ст. 142 ЦПК України необхідно визнання всіх позовних вимог колегія зазначає наступне.

Так, ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.03.2019 року суд перейшов до розгляду справи по суті.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачем подавався відзив на позовну заяву, заяви про визнання позову матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п?ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».

У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) вказано, що: «суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг».

У частині другій статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Законодавством України не встановлено спеціальних вимог щодо порядку підтвердження оплати правничої допомоги для цілей розподілу судових витрат.

Судом встановлено, що в акті приймання-передачі правових послуг від 29 травня 2020 року, складеним адвокатом Лобановою А.А. та Токайчук Л.І., визначено, що клієнтом здійснено оплату цих робіт у повному обсязі.

Встановивши, що витрати на професійну правничу допомогу здійснені ОСОБА_5 , суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для розподілу таких витрат.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції правильно застосував наведені норми матеріального права, надав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, оскільки по суті стосуються незгоди з рішенням суду першої інстанції.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Швець Катерини Олегівни - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 серпня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе