Провадження № 2/760/5615/21
В справі №760/1781/21-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2021 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Фареник А.О.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача- ОСОБА_2

відповідача- ОСОБА_3

представника відповідача- ОСОБА_4

представника 3-ї особи - Паламарчук А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Міністерство юстиції України про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на квартиру, суд

В С Т А Н О В И В :

В січні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом і просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 лютого 1995 року між нею та відповідачкою.

Посилається в позові на те, що вказана квартира належала їй на праві власності в порядку приватизації від 05 жовтня 1993 року.

10 листопада 1994 року їй була проведена операція з видалення онкологічної пухлини, призначено курс хіміотерапії та постійне лікування у лікаря-онколога.

Не дивлячись на те, що в той момент їй було лише 48 років, вона вважала, що вже не буде жити, буде інвалідом і не зможе себе обслуговувати.

Дуже сильні препарати привели до стійкої депресії, вона була в пригніченому стані, їй було страшно залишатися одній та померти на самоті.

Цими страхами вона поділилася зі своїм братом ОСОБА_7 , який порадив їй скласти заповіт на його доньку- відповідачку в справі, якій на той момент було 17 років, та яка приїхала з м.Бахмача в м.Київ на навчання.

Брат пообіцяв, що його донька буде доглядати за нею і вона погодилася скласти заповіт, оскільки власних дітей не мала.

15 лютого 1995 року вони зустрілися в 9-й Київській державній нотаріальній конторі з відповідачкою на її матір`ю ОСОБА_8 , нотаріус дала їй документи на підпис, як вона вважала заповіт, які вона підписала.

Документи, які підписувала, вона не читала, оскільки повністю довіряла не чужим, як вона вважала, людям.

В 2002 році їй була встановлена 2 група інвалідності.

Вона має невелику пенсію, але намагається хоч частково сплачувати комунальні послуги, однак не в змозі сплачувати всі платежі, а тому утворилася заборгованість.

Відповідачка комунальні платежі не сплачує, і з цього випливає, що вона фактично не прийняла квартиру в дар.

Про наявність договору дарування вона дізналася 16 червня 2020 року з інформаційної довідки БТІ.

Спірна квартира є її єдиним місцем проживання, іншого майна у власності вона не має.

Відповідачка не зареєстрована і не проживає в квартирі, комунальні послуги сплачує вона сама, вона тяжко хворіла, а тому потребувала фізичної допомоги та моральної підтримки, яких їй відповідачка не надавала.

Фактичної передачі квартир и в дар не було.

Виходячи з цього, на підставі ст.243 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент укладення договору, просить задовольнити позов.

28 січня 2021 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

17 березня 2021 року була постановлена ухвала про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ст.178 ЦПК України відповідачці був наданий строк для подання відзиву, 3-й особі пояснень у справі.

22 березня 2021 року відповідачка подала відзив, яким проти позову заперечує.

Зазначає, що 09 грудня 1994 року позивачка склала заповіт, яким належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповідала їй.

Примірник даного заповіту знаходиться у неї, не скасований і не змінений.

15 лютого 1995 року позивачка подарувала їй вказану квартиру і за умавами договору витрати, пов`язані з укладенням договору дарування, несла позивачка.

В тексті договору наявний також підпис її матері- ОСОБА_8 , так як на момент укладення договору вона була неповнолітньою.

На час укладення договору дарування позивачка не була в похилому віці, не потребувала допомоги, а тому вірно сприймала обставини при його підписанні.

Після укладення договору дарування вона зареєструвалася в квартирі та проживала в ній.

04 жовтня 1997 року вона уклала шлюб та переїхала проживати в м. Бахмач Чернігівської обл., проте навідувалася та навідується до тітки, яка має право проживати в квартирі.

Зазначає, що воля позивачки була направлена саме на дарування кварири, це підтверджує раніше складений нею заповіт.

З 1995 року позивачка знала про те, що квартира нею подарована, помилка в її діях при цьому відсутня, а тому просить відмовити в позові.

Крім того, зазначила, що позивачка пропустила строк для звернення до суду.

22 березня 2021 року 3-я ооба подала пояснення на позов, у яких проти позову також заперечує.

Зазначає, що позивачка не довела невідповідність укладеного договору вимогам закону.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що позивачка на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого КП`Оксамит» м.Києва 05 жовтня 1993 року, була власником квартири АДРЕСА_1 .

09 грудня 1994 року позивачка склала заповіт, яким заповідала належну їй на праві власності квартиру відповідачці.

15 лютого 1995 року був укладений договір дарування, відповіно до якого позивачка подарувала квартиру АДРЕСА_1 відповідачці.

На момент укладення договору відповідачка була неповнолітньою, а тому договір був посвідчений в присутності та за згоди її матері ОСОБА_8 , яка також підписала його.

04 жовтня 1997 року відповідачка одружилася та взяла прізвище чоловіка ОСОБА_3 .

21 березня 2011 року відповідачка уклала Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд і прибудинкових територій з ВСП`Чоколіський» КП`Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м.Києві ради.

/ а.с. 123 - 128; 151 /

З 01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з п.9 Прикінцевих та перехідних положень до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Таким чином до спору сторін підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

За змістом ст.243 ЦК УРСР, в редакції діючий на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього кодексу.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір дарування нотаріально посвідчений, підписаний сторонами та 23 березня 1995 року зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до ст.56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.п.11,12 постанови №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» відповідно до ст.56 ЦК УРСР угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст.56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди.

Аналогічним чином викладено дане питання і в пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» , в яких зазначено, що відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Будь-яких доказів, які б могли свідчити про помилку позивачки при укладенні угоди, які б давали підстави для визнання угоди недійсною, остання суду не надала.

Як помилку при укладенні угоди позивачка зазначає ту обставину, що при підписанні договору дарування вона вважала, що підписує заповіт, а надані нотаріусом документи на підпис не читала.

Суд не приймає до уваги дані пояснення, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду позивачка зазначила, що на момент укладення угоди вона мала 48 років, тобто була молодою людиною, здатною усвідомлювати свої вчинки.

З укладеного між сторонами договору дарування вбачається, що витрати, пов`язані з його оформленням, оплачувала дарувальниця.

Це підтверджується квитанціє про сплату державного мита.

В пункті 8 договору зазначено, що він складений у 3-х примірниках, з яких один знаходиться в справах нотаріальної контори, а решта видані сторонам.

Тобто, позивачка отримала в нотаріальній конторі документ, який вона підписувала.

Крім того, з матеріалів справи вбачається і це підтвердила позивачка в судовому засіданні, оформленням документів для укладення угоди в Київському міському БТІ займалася та оплачувала послуги також вона.

В матеріалах справи також наявний заповіт, який складений позивачкою на користь відповідачки незадовго до укладення договору дарування - 09 грудня 1994 року.

Тобто, позивачка розуміла різницю між заповітом та договором дарування.

/ а.с. 111 - 112; 157 /

Суд при цьому також зважає на пояснення позивачки в судовому засіданні з приводу причин її звернення до суду.

Так, позивачка зазначила, що вона уклала договір з організацією «Пенсіон», хоче, щоб її обслуговувала дана організація, яка допомагає тим, хто до них вступає.

Про цю організацію вону чула по радіо, а в подальшому знайшла рекламу в своєму поштовому ящику.

Вони допомагають їй грошима, вона з їх допомогою їздила в м.Трускавець, однак їй сказали, що квартира має належати їй.

З урахуванням цих обставин, пояснень позивачки щодо причин її звернення до суду, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.41, 48, 56, 153, 227, 243, 244 ЦК Української РСР, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 18, 76-81,141, 149, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на квартиру відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 28 серпня 2021 року.

Суддя Л.А. Шереметьєва