Справа №461/8860/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова, у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

при секретарі судового засідання Рудницькій А.О.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою. Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , залишивши їй у спадок квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності. Зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на вищевказану квартиру накладено арешт, який був зареєстрований на підставі постанови АА516129 23 січня 2006 року ДВС у Галицькому районі м. Львова. Внаслідок існування вказаного обтяження позивач не може реалізувати свої спадкові права, а відтак просить суд скасувати накладений арешт.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року було відкрито провадження по справ та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав з мотивів викладених у ній, просив задовільнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними в матеріалах справи даними.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до положень ст. 1268 -1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом було встановлено, згідно свідоцтва про народження від 12 травня 1976 року батьком ОСОБА_4 (позивача, яка відповідно до довідки виданої ОСОБА_2 25 грудня 1997 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівським міським управлінням зареєстровано шлюб, та змінено прізвище позивача З ОСОБА_4 на ОСОБА_5 ) є ОСОБА_3 , який згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свідоцтвом про право власності від 28 квітня 1998 року № НОМЕР_2 , підтверджується що ОСОБА_3 , належала квартира за адресою АДРЕСА_1 ., яку відповідно до заповіту від 27 липня 1998 року він заповідає своїй дочці ОСОБА_6 квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

У зв`язку з вищевикладеним, 19 жовтня 2017 року позивачем було подано заяву про прийняття спадщини за заповітом в якій зазначено, що позивач приймає спадщину як спадкоємець за заповітом, посвідченим Першою львівською державною нотаріальною конторою 28 липня 1998 року за реєстровим № 7-4285. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49515880 було зареєстровано спадкову справу, спадкодавцем якого є ОСОБА_3 .

Відповідно до листа Першої Львівської нотаріальної контори, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом квартири АДРЕСА_2 . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є арешт на вищевказану квартиру, який був зареєстрований на підставі постанови АА516129, 23 січня 2006 року ДВС у Галицькому районі м. Львова, згідно п. 4.17 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Вказане підтверджується й інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна згідно постанови АА516129 від 23 січня 2006 року ДВС у Галицькому районі м. Львова ОСОБА_7 накладено арешт на квартиру що за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується й заявою про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна.

При цьому, відповідно до відповіді Галицького відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Львів) перевірити факт накладення арешту на майно від 03 лютого 2006 року та підстави такого накладення не є можливим, оскільки термін зберігання матеріалів виконавчих проваджень складає 3 роки, згідно п.9.9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

24 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи №2-3392/11, провадження № 14-105цс19 зазначила: «...Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Згідно з вимогами ст.ст.124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з викладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно позивача, порушується її право на отримання спадщини, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом скасування арешту з майна, оскільки суду не надано відомостей щодо наявності підстав для продовження наявного обтяження на майно позивача.

Оцінюючи усі докази, досліджені в ході розгляду справи, в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 59, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-89, 258, 259, 263-265, 274-279, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна, - задовільнити.

Зняти арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , накладений постановою державного виконавця ДВС у Галицькому районі м. Львова Рудницькою М.О. АА516129 від 23 січня 2006 року.

Повний текст рішення проголошено 19 квітня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Л.Д. Фролова