Справа №428/8386/16-ц
Провадження №2/428/56/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Голуб Т.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов Сергій Олексійович про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу квартири, визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу квартири, визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з осені 2001 року він та відповідач ОСОБА_3 мешкали разом, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. Спочатку вони орендували квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а потім вирішили придбати власну квартиру.

22.05.2002 року він з відповідачем ОСОБА_3 за 2000 доларів США придбали у ОСОБА_6 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , в якій він з 17.09.2002 року зареєстрований та мешкав до моменту звернення до суду. За час сумісного проживання з відповідачем ОСОБА_3 ними був здійснений капітальний ремонт спірної квартири та вкладено чимало спільних коштів, що збільшило вартість квартири.

З січня 2015 року відносини між ним та ОСОБА_3 погіршились, оскільки остання мала на меті позбавити його права користування зазначеною квартирою. Відповідач ОСОБА_3 звернулась з позовом до суду, з якого він дізнався про існування договору дарування спірної квартири відповідачу ОСОБА_4 . До того часу він вважав, що у 2002 році був укладений договір купівлі-продажу квартири, і у його власності повинна бути 1/2 частка вищевказаної квартири. При цьому він допускав, що, можливо, правочин був оформлений у вигляді договору дарування з причини зменшення витрат при нотаріальному посвідченні договору.

Зі слів ОСОБА_3 йому також стало відомо, що у липні 2016 року вона подарувала спірну квартиру своєму синові ОСОБА_4 .

Вважає, що правочин щодо дарування спірної квартири від 2002 року є удаваним, а спірна квартира є спільною сумісною власністю.

Просив суд:

встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001 року до січня 2016 року;

визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 22.05.2002 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., реєстр №3094, договором купівлі-продажу;

визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 23.02.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ;

стягнути з відповідачів судові витрати.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що йому на підставі договору дарування від 23.02.2016 року на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час у зазначеній квартирі зареєстрований він та його малолітній син, а також відповідач, який відмовляється у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку.

Його мати, подарувавши йому зазначену квартиру, знялась з реєстраційного обліку та не мешкає в квартирі. До моменту дарування квартири вона декілька років мала стосунки з відповідачем і тому вселила останнього у квартиру.

Вважає, що відповідач на сьогоднішній день зареєстрований у зазначеній квартирі без будь-яких правових підстав, оскільки не є членом його сім`ї.

Просив суд:

визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 ;

усунути йому перешкоди у здійсненні ним права власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом виселення відповідача зі спірної квартири.

13.07.2017 року судом постановлено ухвалу про об`єднання зустрічного позову в одне провадження з первісним позовом.

10.07.2019 року судом постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

19.11.2019 року судом постановлено ухвалу про залучення до участі в справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідачів, приватного нотаріуса Малахова Сергія Олексійовича, та ухвалу про закриття підготовчого провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги. Додатково суду пояснив, що восени 2000 року він познайомився з ОСОБА_3 , а з вересня 2001 року відповідач запропонувала йому жити разом у АДРЕСА_1 . В цій квартирі він робив поточний ремонт. При цьому ОСОБА_3 доглядала жінку на ім`я ОСОБА_7 , яку вона привезла з м. Москва. 2001 рік вони зустрічали разом у цій квартирі. ОСОБА_3 представила його як свого чоловіка батькам свого першого чоловіка, які жили в с. Смолянинове. Вони вдвох навідували його батьків, батьків першого чоловіка відповідачки, разом жили та разом працювали. В травні 2000 року він вийшов на пенсію, а з серпня 2001 року продовжив працювати на Лисичанському НПЗ.

У нього з відповідачкою виник намір придбати квартиру. Коли вони знайшли квартиру АДРЕСА_2 , то домовились з власником про її купівлю, яку придбали в травні 2002 року. Після придбання зазначеної квартири вони з ОСОБА_3 почали її ремонт, вирішили зробити прибудову. Ремонтні роботи організував саме він, також він керував ними, а відповідач допомагала йому. Вони разом радились щодо ремонтних робіт, разом купували будівельні матеріали.

В червні 2002 року у нього був ювілей, який вони разом святкували.

На дачі в с. Окніно, яка належить особисто йому, вони жили влітку, вирощували городину, яку продавали, а на отримані кошти купували будівельні матеріали. Вони разом з ОСОБА_3 навідували батьків у с. Смолянинове, допомагали їм у догляді за городом. Батьки сприймали їх, як родину.

В 2003 році вони переїхали в спірну квартиру та стали в ній разом проживати. ОСОБА_3 готувала їжу, прибирала, вела домашнє господарство, він займався будівельними роботами. В грудні 2012 року вони разом з відповідачкою їздили до м. Москва на поховання жінки, яку остання доглядала, та залишились там, щоб разом зустріти Новий рік.

В 2013 році вони продовжували жити разом, вели сумісне господарство, працювали в с. Окніне, вели там ремонтні роботи, продавали надлишки городини.

Згодом ОСОБА_3 запропонувала йому виписатись зі спірної квартири, оскільки комунальні послуги зросли. В 2015 році вона звернулась до суду з позовом до нього про зняття з реєстраційного обліку. Саме з матеріалів позову він дізнався, що був укладений договір дарування квартири, після чого стосунки між ними погіршились.

ОСОБА_3 з власником квартири ОСОБА_6 оформлювала документи у нотаріуса, а він чекав їх у прийомній кімнаті, у нього були при собі гроші за квартиру. Він особисто з ОСОБА_6 обговорював питання купівлі квартири. Через деякий час відповідач вийшла і повідомила, що квартиру переоформлено і потрібно віддати гроші ОСОБА_6 1000 доларів США за квартиру - це були особисто його гроші, а ще 1000 доларів США вони з ОСОБА_3 назбирали разом. ОСОБА_6 написав розписку про отримання грошей, документи щодо квартири він не дивився. Документи на квартиру разом з розпискою ОСОБА_6 зберігались вдома у шафі, він знав, де вони лежать.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Мова В.І. позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкали однією сім`єю з осені 2001 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жили разом, все купували разом, спільно займались сільським господарством, ходили в гості, приймали гостей у себе в дома, як звичайне подружжя. ОСОБА_3 офіційно не працювала, заробляла поїздками до м. Москва. ОСОБА_1 з осені 2001 року до моменту купівлі квартири працював охоронцем і отримував пенсію.

Квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , була придбана за їх спільні кошти. Позивач про укладання договору дарування спірної квартири дізнався в 2015 році, отримавши позов з додатками.

Вимоги зустрічного позову не визнає, оскільки ОСОБА_1 вважає себе власником 1/2 частки спірної квартири. Позивач особисто віддавав гроші продавцю квартири, але у нотаріуса під оформлення угоди не був присутній. 1000 доларів США за квартиру - це були особисті гроші ОСОБА_1 , а 1000 доларів США - це спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Позивач довіряв своїй дружині, тому не вдавався у подробиці оформлення угоди щодо спірної квартири. ОСОБА_1 працював та отримував пенсію, 1000 доларів США - це його особисті заощадження.

На сьогоднішній день позивач живе у себе на дачі в с. Окніне, в спірній квартирі він не мешкає протягом трьох років. Відповідачі заборонили йому проживати в спірній квартирі, змінили в ній замки, він звертався до поліції, але вселитись так і не зміг, доступу до житла він не має.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що навесні 2001 року вона познайомилась з ОСОБА_1 , він мешкав в с. Окніне у матері. Квартира у АДРЕСА_1 , однокімнатна та належить її брату. В цій квартирі вона доглядала інваліда ОСОБА_7 . В квітні 2001 року вона привезла цю жінку до квартири і доглядала її три місяці, після чого повезла її до м. Москва. В цей час ОСОБА_1 попросив у неї ключі від квартири і виявив намір жити разом. Вона поїхала до м. Москва, залишила йому ключі, а повернулась лише наприкінці 2001 року. В лютому 2002 року ОСОБА_1 прийшов до неї з валізою, проте вони не жили разом. Вона просто так допомагала йому обробляти городи, разом вони відвідували гулянки.

З ОСОБА_6 вона познайомилась в 2000 році через жінку, яку вона доглядала і яка жила з ним в одному будинку. У ОСОБА_6 не було дітей і він вирішив подарувати їй свою квартиру, бо вона йому допомагала. ОСОБА_6 подарував їй квартиру, яка знаходилась в поганому стані. Вона вирішила, що ОСОБА_1 , як друг, допоможе їй у ремонті цієї квартири. Іноді вона залишалась з позивачем на квартирі АДРЕСА_1 , та по АДРЕСА_2 . З весни 2001 року по весну 2003 року позивач жив в с. Окніне. Вона купувала продукти харчування, щоб годувати ОСОБА_1 та його друзів. Вона не хотіла далі жити з ОСОБА_1 через його негідну поведінку. Усі роботи позивача вона оплачувала власним коштом. ОСОБА_1 знав, де в квартирі лежать гроші і документи. Вона разом з позивачем зареєстрована в квартирі з травня 2002 року. Також вона возила продукти харчування в с. Окніне матері позивача разом з ним в період з 2001 року по 2015 рік. З позивачем вони жили погано. 22.05.2002 року вона зареєструвала позивача в спірній квартирі як співмешканця. В період з 2001 року по 2015 рік вона з ОСОБА_1 жила в квартирі АДРЕСА_2 . До них в цю квартиру приходили друзі на свята. В цій квартирі знаходились речі позивача, оскільки він жив з нею. Просила застосувати до вимог позивача строки позовної давності і відмовити у задоволенні позову.

Вимоги зустрічного позову підтримує, оскільки з лютого-березня 2016 року позивач не живе в спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що його матір познайомилась з ОСОБА_1 в 2001 році та дружила з ним. Позивач приходив до його матері, бо мав корисні наміри, т.я. його матір мала грошові заощадження. ОСОБА_6 симпатизував його матері і тому подарував квартиру. ОСОБА_1 мав доступ до документів на квартиру і знав, що був укладений договір дарування. ОСОБА_1 став мешкати в квартирі його матері як коханець з 2002 року. Матір прописала ОСОБА_1 в спірній квартирі, бо той наполягав на цьому. Позивач жив з його матір`ю, але у них були постійні сварки. Позивач гроші в ремонт квартири не вкладав, бо розумів, що житло йому не належить. Декілька років назад виникло питання про спадщину, тому матір вирішила подарувати йому спірну квартиру. Він зараз живе в цій квартирі разом з дитиною і дружиною. ОСОБА_1 є сторонньою для нього особою, проте зареєстрований в належній йому квартирі. Просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності і відмовити у позові. Вимоги свого зустрічного позову підтримав.

Представник відповідачів адвокат Якуніна С.Г. в судовому засіданні заперечувала проти задовлення позовних вимог ОСОБА_1 , росила застосувати до цих вимог строки позовної давності і відмовити у задоволенні позову. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримала в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов С.О. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Свідок з боку позивача ОСОБА_8 суду пояснив, що знає ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . В лютому 2017 року ОСОБА_1 попросив зайти разом з ним в квартиру на третьому поверсі по АДРЕСА_3 , де жив якийсь дід. ОСОБА_1 розмовляв з цим дідом про якусь квартиру, а потім вийшов і показав, що дід написав йому розписку. Зміст цієї розписки йому невідомий. Дід писав розписку особисто на листочку зі шкільного зошиту.

Свідок з боку позивача ОСОБА_9 суду пояснив, що знає ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . В 2002 році у нього в будинку на першому поверсі появились нові квартиранти. З`ясувалось, що це ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , які купили квартиру і робили в ній ремонт. Вони стали робити прибудову у квартирі, потім стали в квартирі жити, а розійшлись перед війною. У ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були гарні стосунки, вони весь час жили разом, разом проводили свята, ювілеї, разом їздили у село. Він був у квартирі у ОСОБА_1 , який показував йому як іде ремонт. В цій квартирі жив дід, який продав квартиру, після чого появились нові сусіди. Він сприймав ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , як чоловіка і дружину. ОСОБА_1 возив будівельні матеріали, приїздив на обід, ОСОБА_3 готувала їжу, займалась господарством, консервуванням. В ремонті брали участь і ОСОБА_1 , і ОСОБА_3 , деяких працівників вони наймали. Перед війною ОСОБА_1 і ОСОБА_3 стали сваритись, стосунки у них погіршились, після чого вони розійшлись. ОСОБА_1 в спірній квартирі не живе, в квартирі поміняли замки, через що той не може туди потрапити. Фактично в цій квартирі зараз ніхто не живе.

Свідок з боку позивача ОСОБА_10 суду пояснила, що знає ОСОБА_3 - це колишня дружина ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - це син ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - це її двоюрідний племінник. Наприкінці серпня 2001 року вона приїхала на садибу і побачила там ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які жили по АДРЕСА_1 . Вона знала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купили квартиру, про це їй казала ОСОБА_3 . ОСОБА_1 продав свою квартиру по АДРЕСА_4 та взяв у своєї матері 900 доларів США, щоб купити квартиру. В 2000 році ОСОБА_1 вийшов на пенсію та отримав вихідну допомогу у великому розмірі. ОСОБА_3 не працювала, вона привозила з м. Москва жінку на ім`я ОСОБА_7 та доглядала її. В травні 2002 року їй зателефонував ОСОБА_1 та повідомив, що вони купили квартиру. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стали робити в цій квартирі ремонт, ОСОБА_3 казала, що буде замовляти меблі. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 жили разом, як чоловік та дружина, вони разом в селі займались вирощуванням худоби, сільськогосподарської продукції, продавали її на ринку, разом ремонтували квартиру. Вона сприймала їх як чоловіка та жінку, вони разом проводили свята. В 2001-2002 році ОСОБА_3 казала їй, що хоче купити квартиру. Знає матір ОСОБА_1 , яка особисто їй казала, що давала гроші на купівлю квартири сину в 2002 році по АДРЕСА_2 . В 2013 році стосунки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 погіршились.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_6 був його рідним братом та мав у власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , однак мешкав ОСОБА_6 у належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , а він мешкав у с. Сиротине м. Сєвєродонецька. Одного разу ОСОБА_6 сказав йому, що продав належну йому квартиру за 2200 доларів США, однак 200 доларів США йому не доплатили покупці. Отримані від продажу квартири грошові кошти ОСОБА_6 поклав на депозит та користувався дивідендами від них. ОСОБА_1 - це той чоловік, який купив квартиру у його брата. Розписка від 2008 року від імені ОСОБА_6 написана його братом.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що знає ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , має з ними дружні стосунки. З сином ОСОБА_3 зустрічалась на святах. ОСОБА_1 він знає з 1995 року. В травні 2001 року на День міста ОСОБА_1 познайомив його з ОСОБА_3 , яку представив як дружину. В с. Окніне у ОСОБА_1 є будинок, ОСОБА_3 там займалась городом. В 2002 році ОСОБА_1 сказав, що купує квартиру на першому поверсі в будинку навпроти міськгазу. Він неодноразово бував у цій квартирі і бачив, що ОСОБА_1 займався її ремонтом, робив прибудову до квартири. Він допомагав їм привозити будівельні матеріали з с. Окніне. У ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були гарні стосунки. Родинами вони зустрічались на природі. Стосунки, які склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , давали підстави вважати їх чоловіком та дружиною.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що знає ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з якими має дружні стосунки. ОСОБА_1 він знає з 1992 року, оскільки вони разом мешкали в одному під`їзді по АДРЕСА_6 . Він бував в с. Окніне, де у ОСОБА_1 є будинок, рибалив, допомагав по господарству. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в селі тримали господарство (утки, кози). Вони були як сім`я. В 2002 році він звернувся до нотаріуса по пр-ту Центральному, де побачив ОСОБА_1 , який повідомив йому, що купує квартиру. Він також бачив ОСОБА_3 та діда, а тому зрозумів, що саме у цього діда купували квартиру. Його запросили в гості в квартиру по АДРЕСА_2 . Він їм допомагав порадами з приводу ремонту квартири, будівництва прибудови. Він бачив, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були сімейні стосунки. Він їх неодноразово бачив разом на ринку, де вони купували продукти, в с. Окніне, де ОСОБА_3 працювала на городі, готувала їжу, в квартирі по АДРЕСА_7 . Усі питання щодо їх спільного життя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішували разом.

Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

19.10.1973 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 24.03.2006 року.

04.05.2000 року був розірваний шлюб між чоловіком ОСОБА_1 і дружиною ОСОБА_15 , що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 17.09.2013 року.

17.09.2002 року ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією його паспорту НОМЕР_4 .

17.09.2002 року ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією її паспорту НОМЕР_5 .

22.05.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого остання прийняла у дар квартиру АДРЕСА_2 .

Право власності ОСОБА_3 на зазначену квартиру було зареєстровано у Сєвєродонецькому бюро технічної інвентаризації 19.06.2002 року за №268.

18.02.2008 року ОСОБА_6 мешкаючий у АДРЕСА_2 , склав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 гроші за продану вищеназвану квартиру у розмірі 2000 доларів США. Розписка дана взамін написаної 22.05.2002 року.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Сиротине м. Сєвєродонецьк Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 22.12.2009 року.

Відповідно до копії акту Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» б/н від 18.04.2016 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкають ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 2002 року по теперішній час.

Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.05.2015 року по цивільній справі №428/3601/15-ц ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселенні із квартири без надання іншого приміщення ОСОБА_1 відмовлено.

23.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого останній прийняв у дар безоплатно квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії довідки Відділу адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Луганської області №1272 від 31.01.2017 року ОСОБА_4 , уповноважений власник житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований за зазначеною адресою з 01.08.2016 року. Станом на 31.01.2017 року в цій квартирі зареєстровані син ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та піднаймач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до приписів ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (укладання договору дарування 22.05.2002 року), норми Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР від 20.06.1969 року, Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, Сімейний кодекс України від 10.01.2002 року.

Відповідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма. Вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно ч.2 ст.58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, тобто укладаючи удавану угоду, сторони угоди діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК УРСР).

Відповідно ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що він мешкав з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, з осені 2001 року до січня 2016 року.

З паспортів позивача та відповідача встановлено, що вони в один день були зареєстровані в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Зі свідчень свідка ОСОБА_10 встановлено, що наприкінці серпня 2001 року вона приїхала на садибу в с. Окніне та побачила там ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Вони жили разом, як чоловік та дружина, разом в селі займались вирощуванням худоби, сільськогосподарської продукції, продавали її на ринку, разом ремонтували квартиру. Вона сприймала їх як чоловіка та жінку, вони разом проводили свята.

Зі свідчень свідка ОСОБА_13 встановлено, що він бував в с. Окніне, де у ОСОБА_1 є будинок. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в селі тримали господарство (утки, кози). Вони були як сім`я. В 2002 році ОСОБА_1 повідомив йому, що купує квартиру. Його запросили в гості в квартиру по АДРЕСА_2 . Він їм допомагав порадами з приводу ремонту квартири, будівництва прибудови. Він бачив, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були сімейні стосунки. Він їх неодноразово бачив разом на ринку, де вони купували продукти, в с. Окніне, де ОСОБА_3 працювала на городі, в квартирі по АДРЕСА_7 , вона готувала їжу. Усі питання щодо їх спільного життя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішували разом.

Зі свідчень свідка ОСОБА_12 встановлено, що в травні 2001 року на День міста ОСОБА_1 познайомив його з ОСОБА_3 , яку представив як дружину. В с. Окніне у ОСОБА_1 є будинок, ОСОБА_3 там займалась городом. В 2002 році від ОСОБА_1 він дізнався, що той купує квартиру на першому поверсі в будинку навпроти міськгазу. Він неодноразово бував у цій квартирі і бачив, що ОСОБА_1 займався її ремонтом, робив прибудову до квартири. Він допомагав їм привозити будівельні матеріали з с. Окніне. Родинами вони зустрічались на природі. Стосунки, які склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 давали підстави вважати їх чоловіком та дружиною.

Зі свідчень свідка ОСОБА_9 встановлено, що в 2002 році в будинку по АДРЕСА_7 , на першому поверсі появились нові квартиранти. Це ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , які купили квартиру і робили в ній ремонт, будували прибудову, а потім стали в цій квартирі жити. У ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були гарні стосунки, вони весь час жили разом, разом проводили свята, ювілеї, разом їздили у село. Він сприймав ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , як чоловіки і дружину. ОСОБА_1 возив будівельні матеріали, приїздив на обід, ОСОБА_3 готувала їжу, займалась господарством, консервуванням. В ремонті брали участь і ОСОБА_1 , і ОСОБА_3 , деяких працівників вони наймали. Перед війною ОСОБА_1 і ОСОБА_3 стали сваритись, стосунки у них погіршились, після чого вони розійшлись.

Свідчення свідків з боку позивача відповідачем ОСОБА_3 спростовані не були.

Також у судовому засіданні був переглянутий відеозапис святкування ювілею ОСОБА_17 , на якому зафіксовано, що відповідач ОСОБА_3 повідомляє запрошеним на святкування гостям, що в них є ще привід святкування з ОСОБА_1 10-ти річного ювілею їх спільного проживання.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_3 до 12.03.2006 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 , який припинився внаслідок смерті останнього.

Аналіз вищенаведених доказів у сукупності з іншими обставинами, встановленими під час розгляду справи, дає суду підстави зробити висновок про те, що дійсно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 13.03.2006 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, тривалий час проживали разом за однією адресою, вели спільне господарство, на дачі позивача обробляли земельну ділянку, вирощували худобу та сільськогосподарську продукцію, яку реалізовували на ринку, мали єдиний бюджет, разом займались ремонтними роботами у спірній квартирі. Суд вважає, що зв`язки, які виникли і склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі, є тривалими та притаманні сім`ї.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що вона просто так допомагала ОСОБА_1 обробляти городи та разом вони лише відвідували усілякі свята, зазначених висновків суду не спростовують.

Таким чином, враховуючи, що інститут проживання однією сім`єю чоловіка і жінки набув нормативного закріплення у Сімейному кодексі України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, а до того сімейні правовідносини регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю України, який не передбачав юридичних наслідків такого проживання, а також той факт, що відповідач до 12.03.2006 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, то суд вважає можливим встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, з 13.03.2006 року до січня 20165 року.

Суд вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали спірну квартиру внаслідок спільної праці, а тому таке майно не може бути визнано об`єктом права спільної сумісної власності, а частка в цьому майні має визначається відповідно до ступеня участі кожної зі сторін у його придбанні.

Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Щодо решти позовних вимог ОСОБА_1 визнати договір дарування спірної квартири від 22.05.2002 року договором купівлі-продажу, визнати недійсним та скасувати договір дарування спірної квартири від 23.02.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири суд відзначає наступне.

Вимога позивача скасувати договір дарування спірної квартири від 23.02.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту порушеного права, як скасування договору, не передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України суд враховує вказівку Верховного суду, викладену у постанові від 05.06.2019 року щодо того, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, згідно з якими особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Судом встановлено, що договір дарування спірної квартири від 22.05.2002 року був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, до участі у цій справі в якості відповідача за вимогами ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири від 22.05.2002 року не були залучені інші відповідачі.

Суд відзначає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_6 , який був стороною оспорюваного договору дарування, помер, то до участі в цій справі повинні були залучені його спадкоємці, а якщо спадкоємців немає, чи вони не прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , або відмовились від її прийняття, то до участі в справі в якості відповідача повинна бути залучена відповідна територіальна громада за місцем відкриття спадщини, визначеного відповідно до приписів ст. 1277 ЦК України, в особі органу місцевого самоврядування.

Зазначене свідчить про те, що до участі в цій справі не були залучені усі особи, яким належить відповідати за позовом ОСОБА_1 , а з відповідними клопотаннями під час проведення підготовчого засідання ні позивач, ні його представник до суду не звертались.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнати договір дарування спірної квартири від 22.05.2002 року договором купівлі-продажу та визнати його недійсним задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 визнати недійсним та скасувати договір дарування спірної квартири від 23.02.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири, суд відзначає наступне.

Зазначені вимоги є похідними від вимоги визнати договір дарування спірної квартири від 22.05.2002 року договором купівлі-продажу та визнати його недійсним, проте суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісної вимоги.

Також відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України, враховуючи вказівку Верховного суду, викладену у постанові від 05.06.2019 року щодо необхідності надати належну правову оцінку заяві ОСОБА_3 про застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд відзначає, що 08.02.2017 року до суду від відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надійшла заява про застосування до вимог позивача про визнання недійним договору дарування від 22.05.2002 року строків позовної давності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мова В.І. заперечували проти застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що строки позовної давності позивач не пропустив, оскільки лише в 2015 році під час розгляду справи №428/3601/15-ц дізнався про те, що замість договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_6 договір дарування від 22.05.2002 року, а до суду з цим позовом звернувся в серпні 2016 року.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналізуючи зміст ст. 258 ЦК України та зміст заявлених позовних вимог, суд вважає, що в цьому випадку спеціальна позовна давність не застосовується, а тому підлягають застосуванню загальні строки позовної давності.

Щодо встановлення початку перебігу строку загальної позовної давності, суд відзначає, що він обліковується з дня укладення договору дарування квартири, тобто з 22.05.2002 року. Доводи позивача про те, що він дізнався про укладання договору дарування квартири лише під час розгляду цивільної справи №428/3601/15-ц за позовом ОСОБА_3 про його виселення зі спірної квартири не заслуговують на увагу, оскільки позивач проживав у спірній квартирі і з його пояснень знав, де зберігаються документи на квартиру, вони знаходились у вільному доступі і він мав реальну можливість ознайомитись з ними. Доказів, які б спростовували зазначений висновок суду, позивач не надав.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому ні позивач, ні його представник не звертались до суду з клопотаннями про визнання поважними причини пропущення позовної давності, помилково вважаючи, що ОСОБА_1 цей строк не був пропущений.

За таких обставин суд вважає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами у спорі, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування від 22.05.2002 року недійсним.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 та усунути йому перешкоди у здійсненні ним права власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом виселення відповідача зі спірної квартири, суд відзначає наступне.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 23.06.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у останнього виникло право власності на спірну квартиру.

В момент укладання договору дарування квартири АДРЕСА_2 в ній був зареєстрований відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 391 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 16.11.2016р. №6-709цс16.

В судовому засіданні з пояснень учасників справи та свідчень свідка ОСОБА_9 було встановлено, що ОСОБА_1 в спірній квартирі фактично не проживає.

Оскільки ОСОБА_1 не мешкає у спірній квартирі, то зустрічна позовна вимога про виселення ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника цієї квартири ОСОБА_4 , а тому з моменту набуття останнім права власності на квартиру, яку він отримав в дар від своєї матері ОСОБА_3 , відповідач за зустрічним позовом втратив право користування цією квартирою, оскільки він мав право користування спірною квартирою за згодою і з дозволу попереднього власника, яким була ОСОБА_3 .

Зазначене свідчить про наявність перешкод у ОСОБА_4 у здійсненні ним вільного права користування своїм майном, що має наслідком задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог.

Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України суму сплаченого судового збору ОСОБА_4 у розмірі 640 грн., а також часткове задоволення зустрічної позовної заяви, суд приходить до висновку, що сума сплаченого судового збору у розмірі 320 грн. відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 . Решта судових витрат сторонам не відшкодовується, оскільки суд позовні вимоги задовольнив частково.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 43-44, 47-49, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 13.03.2006 року до січня 2016 року.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні решти позовних вимог.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні решти зустрічних позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 320 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складене 23.04.2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Представник позивача: адвокат Мова Валерій Іванович, місцезнаходження: АДРЕСА_8 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_8 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Представник відповідача: адвокат Якуніна Світлана Григорівна, місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Хіміків, б. 48, к. 2.

Третя особа: приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов Сергій Олексійович, місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Центральний, б.51, к.1.

Суддя Ж. І. Кордюкова