Справа № 183/2223/21
№ 2/183/2461/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
за участю секретаря судового засідання Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що після смерті своєї матері ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 вона успадкувала житловий будинок за АДРЕСА_1 , про що 30.03.2021 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.
За життя матір позивачки, яка на той час мала прізвище ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину спочатку набула право власності на ј частку зазначеного будинку, а подальшому на підставі договору дарування набула право власності ще на ѕ частки будинку за АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 є братом позивача по лінії матері, який 20.01.2006 року був зареєстрований у вказаному вище будинку зі згоди попереднього власника. Між тим, з 2014 року відповідач у будинку не проживає, не бере будь-якої участі у сплаті комунальних платежів, однак за місцем його реєстрації постійно надсилається кореспонденція, що доставляє власнику будинку незручності та різного роду хвилювання.
Позивач зазначає, що ще за життя своєї матері відповідач не підтримував з нею родинних стосунків, про своє місце проживання нікого не повідомив, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажав, внаслідок чого ОСОБА_3 (матір позивача та відповідача) за життя зверталася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання свого сина таким, що втратив право користування означеним житловим приміщенням. Зазначений позов був залишений без руху, в подальшому ухвалою суду від 19.08.2020 року повернутий ОСОБА_3 , а у вересні 2020 року вона померла.
Враховуючи факт непроживання відповідача у будинку понад 1 рік, а також у зв`язку з тим, що відповідач відмовився самостійно знятися з місця реєстрації, позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 318,383, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, просить визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Представником позивача - адвокатом Вислоцькою Г.О. до початку розгляду справи по суті подано заяву про розгляд справи у її відсутність, позов остання підтримує.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не вдома, тому суд, відповідно до вимог ст.. 280 ЦПК України, зі зголи позивача, провів заочний розгляд справи.
Ухвалою суду від 18 травня 2020 року відкрите загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою суду від 09 липня 2021 року закінчене підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 березня 2021 року, виданого після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).
За життя ОСОБА_3 , остання зверталася до суду з позовом до свого сина ОСОБА_2 , у якому просила визнати останнього таким, що втратив право користування житловим будинком за АДРЕСА_1 , який на той час належав ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та на підставі договору дарування.
Вказане також підтверджується поданими до суду ухвалами про залишення позову без руху та повернення позовної заяви (а.с.11-13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 14).
Як зазначив суд вище, ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 у березні 2021 року.
В зазначеному будинку зареєстрованим значиться ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою ще 22 липня 2015 року (а.с. 29), а також інформаційною довідкою № 1665 від 27.04.2021 року (а.с.38).
Суду надано копію акту перевірки фактичного проживання (не проживання) по АДРЕСА_1 , складений 01 квітня 2021 року головою квартального комітету № 24 в присутності сусідів, відповідно до якого ОСОБА_2 зареєстрований, але фактично не проживає за вказаною адресою з 2008 року і по теперішній час (а.с.32).
Така ж інформація щодо не проживання відповідача у будинку, що на даний час належит позивачеві, міститься у відповідних актах від 22.07.2015 року (а.с. 30) та від 08.10.2018 року (а.с. 31).
Правовідносини щодо захисту права власності, в тому числі щодо визнання членів сім`ї власника житлового приміщення таким, що втратив право користування ним, врегульовані наступними нормами закону, а саме.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
У ч.1 ст.3 ЦПК встановлено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно ч. 1 ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Однак, ніякого договору найму житлового приміщення між позивачами та відповідачами не укладалося.
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналіз зазначених норм закону та встановлені в судовому засіданні обставини щодо не проживання відповідача за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин дають суду підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10-12, 27, 30, 58-62, 209, 212-215, 280 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з моменту отримання ним копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.