ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

18 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 641/8187/17

провадження № 22-ц/818/3897/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: Четверта Харківська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Четверта Харківська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту, з апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року, постановлене у складі судді Боговського Д.Є.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Четверта Харківська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту.

В обгрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 71 рік померла його рідна тітка - ОСОБА_5 , яка мешкала та була зареєстрована разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 . За життя він із своєю тіткою мали добрі стосунки, він періодично допомагав їй матеріально, а з 2014 року та до моменту її смерті фактично забезпечував її усім необхідним, оскільки 30 травня 2014 року ОСОБА_5 була госпіталізована до лікарні із діагнозом: ішемічний інсульт та інфаркт міокарда, сахарний діабет 2 типу тяжкої форми, інші супутні захворювання, перебувала в реанімації, потім проходила довгострокову реабілітацію в кількох медичних закладах. Всі витрати на лікування та догляд своєї тітки він взяв повністю на себе, оскільки вона була одинока пенсіонерка, ані дітей, ані чоловіка не мала, інші родичи їй не допомагали, розмір її пенсії не забезпечував необхідне для неї лікування. 06 червня 2014 року ОСОБА_5 була переведена до іншої лікарні, де продовжувала проходити реабілітацію та стаціонарне лікуванні до 23 червня 2014 року. В цей же час ОСОБА_5 виявила бажання та, перебуваючи в лікарні, склала заповіт на його ім`я, яким заповіла йому усе належне їй майно. Після курсу реабілітації ОСОБА_5 була переведена для подальшої реабілітації до кардіологічного відділення іншої лікарні, через місяць була виписана та перебувала на амбулаторному лікуванні за місцем проживання. Після виписки з лікарні ОСОБА_5 проживала близько двох місяців у своєї сусідки, оскільки він був у відрядженні та не міг здійснювати догляд за нею. В подальшому догляд за ОСОБА_5 він здійснював разом із своєю цивільною дружиною ОСОБА_6 та сусідкою ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , грошову допомогу надавав саме він. З липня 2016 року стан здоров`я ОСОБА_5 почав різко погіршуватися, вона захворіла на дисциркулярну діабетично-атекосклеротичну енцефалопатію 3 ступеню з вираженими когнітивними порушеннями з вертебро-базилярною недостатністю, астенічний синдром, що було пов`язано із перенесеним інсультом та інфарктом у 2014 році та діабетом у тяжкій формі, внаслідок чого ОСОБА_5 періодично впадала в тяжкий хворобливий стан, виявляла порушення поведінки внаслідок її хронічних судинних розладів головного мозку. За результатами обстежень ОСОБА_5 лікарем-неврологом у період з липня по вересень 2016 року в неї були виявлені порушення у поведінці та нестабільний неврологічний стан, призначено консультацію психіатра та ряд сильнодіючих медичних препаратів, в тому числі антидепресивні препарати, виявлено дизорієнтацію її в часі та просторі, ОСОБА_5 тривалий час приймала ліки, призначені неврологом, лікувалась від діабету інсуліновими ін`єкціями, потребувала цілодобового догляду за нею, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, однак він не зміг здійснити поховання своєї тітки та організувати її помини, оскільки з 25 грудня 2016 року був госпіталізований до лікарні із ішемічним інсультом, знаходився на лікуванні до 04 січня 2017 року та проходив реабілітацію в період з 13 січня 2017 року по 30 січня 2017 року та з 27 лютого 2017 року по 03 березня 2017 року, у цей період мав дотримуватися постільного режиму. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складається з трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Він прийняв спадщину, оскільки був зареєстрований із заповідачем на час відкриття спадщини. Звернувшись до нотаріуса для оформлення спадкових справ дізнався про наявність складеного ОСОБА_5 27 серпня 2016 року заповіту на ім`я її племінником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вважає, що під час вчинення заповіту ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати внаслідок тих хвороб, якими страждала, а через прийом сильнодіючих ліків не могла в повній мірі розуміти роз`яснення нотаріуса. Волевиявлення заповідачки не могло бути вільним, адже лікар невролог констатував у ОСОБА_5 ряд тяжких неврологічних захворювань та призначив лікування, а даний діагноз був поставлений саме в момент складання спірного заповіту. Відповідачі, розуміючи хворобливий стан ОСОБА_5 , скористались її безпорадним станом і вмовили скласти заповіт на їх користь, достовірно знаючи, що догляд і матеріальне забезпечення з 2014 року здійснював саме він. Його твердження щодо стану здоров`я ОСОБА_5 на час складання заповіту можуть бути підтверджені висновками судово-медичної експертизи, яка має бути призначена в ході розгляду справи.

Просить суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори 27 серпня 2016 року, реєстровий №6-17 та відновити попередній заповіт ОСОБА_5 , складений на користь позивача; відшкодувати судові витрати.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 27 серпня 2016 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, реєстровий № 6-17.

Відновлено попередній заповіт ОСОБА_5 , складений нею на користь ОСОБА_1 , посвідчений 18 червня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шишко В.А., реєстровий № 756.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1280,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем до позовної заяви не було додано жодного належного доказу на підтвердження викладеного в позовній заяві. Вказує, що жоден документ доданий до уточненої позовної заяви, не підтвердив, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а надані документи містили лише перелік хвороб, якими хворіла заповідач ОСОБА_5 . Вказує, що при розгляді клопотань, заявлених спочатку позивачем а потім відповідачами, про призначення експертизи для визначення стану заповідача ОСОБА_5 в момент оскаржуваного заповіту, суд першої інстанції однобоко підійшов до вирішення заявлених клопотань, задовольнивши клопотання позивача про призначення посмертної комісійно судово-медичної експертизи та про призначення додаткової посмертної комісійної судово-медичної експертизи, при цьому необґрунтовано відмовивши в задоволені клопотання відповідачів про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, чим фактично позбавив відповідачів можливості доказування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог. Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що в контексті ч. 1 ст. 225 ЦК заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю. Таку думку виклав Верховний Суд у своїй постанові від 19 лютому 2020 року у справі №372/1862/17. Звертає увагу суду на те, що на підтвердження недієздатності ОСОБА_5 під час посвідчення заповіту, у рамках даної цивільної справи на підставі ухвал суду було проведено дві експертизи та до суду були надані висновки: Висновок експерта №08-248/2019 від 18 жовтня 2019 року складений судово-медичною експертною комісією та Висновок експерта №08-261/2020, складений судово-медичною комісією, які з урахуванням вищезазначеного не можуть бути належними та допустимим доказом у справі. Наголошує, що висновок експерта № 08-248/2019, викликає великий сумнів у правильності та обґрунтованості його викладеного. Отже, з огляду на висновок експерта №08-248/2019 від 18 жовтня 2019 року складений судово-медичною експертною комісією та висновок експерта № 08-261/2020, складений судово-медичною комісією, то жоден з висновків не містить чіткої відповіді на питання щодо стану померлої саме на час складання заповіту і є суперечливими. Вказує, що судом першої інстанції рішення ухвалене лише на висновках експертів та без надання належних правових висновків іншим доказам, не надано належної оцінки поясненням відповідачів, а також свідків.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем ОСОБА_1 вимог про недійність заповіту. При цьому, попередній заповіт підлягає відновленню з підстав ст.ст.1254, 225 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ВПЖФ УКМтаП ГУЕтаКМ ВК Харківської міської ради 21 жовтня 2004, реєстраційний № НОМЕР_1 , на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 , в якій вона проживала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 20.02.2017 складено відповідний актовий запис № 2715.

На час смерті ОСОБА_5 проживала у належній їй квартирі розташованій за вищевказаною адресою.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина.

На час смерті ОСОБА_5 разом з нею був зареєстрований ОСОБА_1 (позивач по справі) (т.І, а.с.119).

За життя, а саме 18 червня 2014 року ОСОБА_5 , перебуваючи в КУОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 27» за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська,41, на стаціонарному лікуванні, склала заповіт, яким усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 (позивачу по справі), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шишко В.А., реєстровий №756.

27 серпня 2016 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, правонаступником якої є Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, посвідчено заповіт, яким ОСОБА_5 усі її права та обов`язки, які їй належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй у майбутньому, та усе її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; правочин зареєстровано в реєстрі за № 6-17.

25 лютого 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Дванадцятої ХДНК заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_5 , заведена спадкова справа №167/2017.

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої ХДНК від 20 січня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , із посиланням на наявність іншого заповіту, складеного заповідачкою пізніше на інших осіб.

В позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилається на те, що заповіт складений 27 серпня 2016 року на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недійсним, оскільки волевиявлення заповідачки не було вільним. Зазначає, що ініціатива вчинення заповіту виходила від відповідачів, які, розуміючи хворобливий стан тітки, скористались її безпорадним станом і вмовили скласти заповіт на їх користь, достовірно знаючи, що з 2014 року саме він забезпечував матеріально та здійснював догляд ОСОБА_5 , оскільки з моменту складання заповіту між ними існувала така домовленість.

Згідно з ч. 1-2 ст.5, ч.1 ст.12, ч.1 ст.13, ч.1 ст.15 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження№ 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями частини 1 та 2 статті 1220 ЦК України передбачено, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У статті 1233 ЦК України наведено визначення поняття заповіт.

Так, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вбачається зі змісту статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Відповідно до положень ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

Згідно до роз`яснень, які викладені в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають інше побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц.

Апеляційним судом встановлено, що 30 травня 2014 року ОСОБА_5 була госпіталізована до КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 8» із діагнозом: ішемічний інсульт та інфаркт міокарда, сахарний діабет 2 типу тяжкої форми, інші супутні захворювання. 06 червня 2014 року ОСОБА_5 виписана з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 8», того ж дня переведена до інфарктного відділення КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 27», де продовжувала проходити реабілітацію на стаціонарному лікуванні до 23 червня 2014 року.

Вказані обставини підтверджуються виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №4328, виданої Харківською міською клінічною лікарньою №8» 06 червня 2014 року №4104, виданої 23 червня 2014 року КЗОЗ «Харківською міською клінічною лікарньою №27».

У період на стаціонарному лікуванні в КУОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 27» 18 червня 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 (позивачу по справі), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шишко В.А., реєстровий №756.

27 серпня 2016 року ОСОБА_5 було складено новий заповіт, яким усі її права та обов`язки, які їй належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй у майбутньому, та усе її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчний державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, правонаступником якої є Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, посвідчено заповіт, який наразі оскаржуваєть позивачем.

За клопотання учасників судового процесу у справі призначалися посмертна комісійна судово-медична єкспертиза та додаткова посмертна комісійна судово-медична експертиза, проведення яких було доручено експертам Відділу комісійних судово-медичних експертиз Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи.

Як вбачається з висновку експерта №08-248/2019, складеного судово-медичною експертною комісією за результатами проведення посмертної комісійної судово-медичної єкспертизи із материалів медичної документаціх ОСОБА_5 відомо, що на момент підписання договору останням на протязі останніх 12 років страждала гіпертинічною хворобою ІІІ ступнеі з дуже високим ризиком. Захворювання за своїм перебігом має прогресуючий характер. Крім тоого, за два роки до цього (02 червня 2014 року) ОСОБА_5 перенесла ішемічний інсульт в басейні правої задньої мозкової артерії. Висновком комп`ютерної томографії головного мозку від 02 червня 2014 року - КТ - ознаки ішемічного лакунарного інфаркту в правом таламусі (басейні правої задньої мозкової артерії) на фоні вираженої дисцикулярної єнцефалопатії. Наявність даної паталогії свідчить про зниження інтелектуальної та снестичної (пам`ять) діяльності та не спроможності людини усвідомлювати свої дії. Згідно висновку лікаря-невролога від 13 липня 2016 року встарновлено діагноз - дисциркуляторна (гіпертоніко-дисметаболічна) енцефалопатія ІІІ ступнея з вираженими конгітичними порушеннями, вертебо-базилярною недостатностю. Остаточні явища ішемічного інсульта в басейні правої задньої мозкової артерії. Судинна деменція. Останне (деменція) в в судово-психіатричній експертизі відповідає статусу недієздатності. Таким чином, ОСОБА_5 , на момент підписання спірного заповіту по своєму психічному стану не могла в повній мірі усвідомлювати сввої дії і не могла керувати ними.

Даних за будь-які лікарські препарати, прийом яких міг негативно вплинути на центральну нервову систему та розумову діяльність ОСОБА_5 на час, який відповідав даті підписання заповіту, в наданій медичній документації не встановлено. Хворій в цей період було призначено: денігма (побічної дії не спостерігалось, може бути гіперчутливість до складових компонентів препарату), кардіомагніл (при передозуванні можливий шум в ухах), кавінтон (при передозуванні можливі розлад сну, збудження, ейфорія). Також хворій надавалась гипотензивна терапія в терапевтичних дозах.

Таким чином у ОСОБА_8 на час підписання договору 27 серпня 2016 року мали місце хронічні захворювання серцево-судинної, ендокринної та нервової систем з їх ускладненнями. Зокрема, дисциркуляторна гіпертоніко-дисметаболічна енцефалопатія (ДЕП) III ст., яка за даними медичної літератури проявляється прогресуючим багатовогнищевим розладом функцій головного мозку із значною інвалідизацією, в основі якої лежить недостатність мозкового кровообігу, що із часом приводить до неврологічних, нейропсихологічних та психічних порушень. Однією з найтяжких її прояв є судинна деменція. Судинна деменція - це придбане недоумство, яке супроводжується стійким зниженням пізнавальної діяльності, втратою раніше засвоєних знань, практичних навичок і утрудненням або неможливістю придбання нової інформації. У хворих на ДЕП III ст. зменшується критика до свого стану, значно знижується пам`ять та розумова діяльність; хворі стають непрацездатними із суттєвим порушенням соціальної та побутової адаптації; такі хворі завжди потребують стороннього нагляду.

Таким чином при аналізі медичної документації експертною комісією було виявлене такі ускладнення хронічних соматичних захворювань у ОСОБА_5 , які суттєво впливали на її психічну діяльність на час підписання договору 27 серпня 2016 року та обмежували її можливості.

Згідно підсумків вказаного висновку на час вчинення правочину 27 серпня 2016 року існуюча у ОСОБА_5 хронічна соматична патологія призвела до такого зниження інтелектуальної і мнестичної (пам`ять) діяльності, яка не дозволяла їй повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, в тому числі розуміти зміст документу, адекватно реагувати на оточення. Лікарські препарати, які призначались ОСОБА_5 у суміжній із підписанням документу час, не могли негативно впливати на її центральну нервову систему та розумову діяльність.

Як вбачається з висновку експерта №08-261/2020, складеного судово-медичною експертною комісією за результатами проведення додаткової посмертної комісійної судово-медичної єкспертизи як слід з наданої амбулаторної карти, за результатом лікарського огляду ОСОБА_5 , проведеного 13 липня 2016 року, хвора була дезорієнтована, що супроводжувалося повним нерозумінням ОСОБА_5 де вона знаходиться, не впізнавала оточуючих її людей, не розуміла суті поставлених їй запитань і не усвідомлювала своїх дій; в неї були виявлені неврологічні розлади і виражені порушення пам`яті та розумової діяльності, які відповідали клінічному діагнозу - дисциркуляторна гіпертоніко-дисметаболічна енцефалопатія III ст. із залишковими явищами ішемічного інсульту та судинна деменція. Стан деменції супроводжується зниженням інтелекту, порушенням пам`яті, мислення, мовлення, уваги, контролю і регуляції поведінки, що призводить до дезорганізації всієї психічної діяльності, неможливості оцінювати ситуацію в цілому і контролювати свої вчинки. ОСОБА_5 потребувала огляду психіатра. При огляді неврологом 29 серпян 2016 року хвора також була дезорієнтована в часі і просторі, загальмована, продуктивний контакт був утруднений в зв`язку із мнестичними порушеннями, що надало підстав рекомендувати подальше лікування ОСОБА_5 у психіатра. Як слід з другої амбулаторної карти з поліклініки №3, на час огляду ОСОБА_5 , який був проведений терапевтом 28 серпня 2016 року, її стан середньої тяжкості, надавала скарг на давлючий біль в області серця, загальну слабкість, підвищені показники АТ. Даних щодо стану свідомості хворої не вказано. Було рекомендовано клініко-лабораторне та інструментальне обстеження, онкологічний огляд, медикаментозна терапія. В подальшому (26 жовтня 2016 року - стан середньої тяжкості, 14 лютого 2017 року - стан тяжкий) також оглядалась терапевтом. В усіх оглядах, проведених терапевтом, також відсутні дані щодо стану свідомості хворої. Було рекомендовано дообстеження та медикаментозна терапія. Даних щодо огляду ОСОБА_5 лікарем-психіатром та її результатів за весь період її спостереження в цієї картці не існує. Але згідно клінічних проявів судинної деменції, яка постійно прогресує, стан психічної діяльності ОСОБА_5 на той час слід розглядати як погіршення.

Аналізуючи зазначене вище, а також об`єктивні дані щодо виявлення при КТ- дослідженні ще у 2014 році (за 2 роки до підписання документу) виражених патологічних змін в речовині головного мозку ОСОБА_5 , з урахуванням однозначно прогресуючої течії цього процесу на тлі інших хронічних захворювань (хронічна ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет), результати коронарографії (2014), як критерій вираженого ступеню та розповсюдження атеросклеротичного процесу, наявність клінічного діагнозу - дисциркуляторна гіпертоніко-дисметаболічна енцефалопатія III ст. із залишковими явищами ішемічного інсульту та судинна деменція, в цілому, дозволяють зробити висновок, що на час підписання заповіту 27 серпня 2016 року психічна діяльність у ОСОБА_5 була дезорганізована і в неї мало місце таке зниження інтелектуальної і мнестичної (пам`ять) діяльності, яке не дозволило хворій усвідомлювати свої дії та керувати ними, в тому числі повністю розуміти зміст документу. Тобто на час підписання договору медичні критерії стану ОСОБА_5 свідчили про наявність у неї судинної деменції, ступінь вираженості якої не дозволяла ОСОБА_5 віддавати звіт у своїх діях і керувати ними. Таким чином, 27 серпня 2016 року ОСОБА_5 була недієздатною. Також зазначено, що фіксація лікарем скарг пацієнта на «давлючий біль в області серця та загальну слабкість», як реакція на подразники, в тому числі больові, не можуть виключати зазначеного вище зниження інтелектуальної та мнестичної діяльності, яка існувала на час цих оглядів. Поняття «абсолютна неспроможність» не існує в судово-медичній практиці; можна кваліфікувати психічний стан ОСОБА_5 на час підписання договору, який обумовлений хронічною соматичною патологією та її ускладненнями.

Згідно підсумків вказаного виснновку комісією не встановлено підстав стверджувати, що на час підписання документа 27 серпня 2016 року інтелектуальна і мнестична (пам`ять) діяльність ОСОБА_5 дозволяли їй усвідомлювати свої дії та керувати ними, в тому числі повністю розуміти зміст документу. Скарги ОСОБА_5 , зафіксовані лікарем-терапевтом (з медичної карти амбулаторного хворого міської поліклініки № 3), не можуть виключати зниження інтелектуальної та мнестичної діяльності, прояви яких були зафіксовані неврологом під час суміжних за часом огляді хворої. Поняття абсолютної неспроможності в судово-медичній практиці не існує, судово-медична експертна комісія може надати оцінку психічного стану особи, який обумовлений клінічною течією хронічних соматичних захворювань та їх ускладненнями.

Таким чином з викладеного вбачається, що ОСОБА_5 на час укладання спірного заповіту від 27 серпня 2016 року не усвідомлювала значення своїх та не могла керувати ними, в тому числі не усвідомлювала зміст документу який підписувала, що було викликано хронічною соматичною патологію, яка призвела до такого зниження інтелектуальної і мнестичної (пам`ять) діяльності, що свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_5 під час підписання спірного заповіту.

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначені висновки експертів є неналежними доказами - є необгрунтованими.

При проведенні комісійної судово-медичної експертизи у складі експертної комісії участь приймав лікар-психіатр, висновки експертиз характеризують здатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Постанови Верховного Суду, на які посилаються відповідачі ухвалені за інших обставин справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо обгрунтованості заявлених позовних вимог ОСОБА_1 щодо недійсності правочину.

Що стосується позовних вимог з приводу відновлення попереднього заповіту від 18 червня 2014 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки судом визнаний недійсним заповіт від 27 серпня 2016 року з підстав ст.225 ЦК України, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності підстя для задоволення позовних вимог в цій частині та відновлення попереднього заповіту від 18 червня 2014 року.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна