Ухвала

30 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 490/2171/13-ц

провадження № 61-14035ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій просив визнати дії старшого державного виконавця щодо порядку здійснення розрахунку, а також розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 20 вересня 2020 року неправомірними, виключити з нього відомості про його доходи за січень 2020 року, отримані з продажу майна, та сплати аліментів на суму 67 082,52 грн; включити до сплати аліментів на утримання дитини кошти, сплачені боржником на ім`я стягувача за квитанціями у період 2015-2016 років та у 2019 році на загальну суму

3 300 євро, що еквівалентно на час сплати 89 281 грн. Посилаючись на те, що у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, заявник просив суд визнати неправомірними постанови від 13 жовтня 2020 року та 01 лютого 2021 року про накладення арешту на належне йому майно, а також встановлення щодо нього тимчасових обмежень у різних правах.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня

2021 року скаргу ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволено частково.

Зобов`язано старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виключити з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні ВП № 63154340 суму, з якої боржник зобов`язаний сплатити аліменти за січень 2019 року у розмірі 268 330,07 грн, 1/4 частина якої становить 67 082,52 грн. У задоволенні іншої частини скарги відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2021 року у частині відмови вимог скарги щодо зарахування коштів, визнання неправомірними постанов та зобов`язання вчинити дії скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення скарги в цій частині.

Зобов`язано старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) включити у розрахунок зі сплати аліментів внесені боржником ОСОБА_2 кошти, перераховані на ім`я стягувача ОСОБА_1 за квитанціями від 29 червня 2015 року, 13 липня 2015 року, 01 вересня 2015 року, 18 грудня 2015 року, 11 січня 2016 року,

08 лютого 2016 року, 08 березня 2016 року, 01 червня 2016 року, 28 липня 2016 року, 03 вересня 2016 року, 04 жовтня 2016 року, 24 жовтня 2016 року, 14 листопада 2016 року, 15 грудня 2016 року, 25 вересня 2019 року,

19 жовтня 2019 року, 28 жовтня 2019 року на загальну суму 89 281,22 грн, що еквівалентно 3 300 євро.

Визнано дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з винесення постанови від 13 жовтня

2020 року про накладення арешту на майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , неправомірними та зобов`язано усунути допущені порушення шляхом скасування таких заходів з направленням відомостей до Державного реєстру обтяжень речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру обтяжень речових прав рухомого майна та інших органів, що здійснюють реєстрацію обтяжень відносно цього майна.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час здійснення виконавчого провадження ВП № 63154340 та винесення: постанови від 02 лютого 2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; постанови від 01 лютого 2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України; постанови від 02 лютого 2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві полювання; постанови

від 01 лютого 2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві керування транспортними засобами, та зобов`язано усунути допущені порушення прав боржника.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

16 липня 2021 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Центрального районного суду

м. Миколаєва від 26 травня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 серпня 2021 року у частині задоволення скарги та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно частини першої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Згідно з частиною третьої статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У частині першій статті 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13-ц дійшов висновку про те, що виручення боржником грошових коштів від продажу нерухомого майна, в обмін на передачу покупцю права власності на зазначене нерухоме майно, не має наслідком отримання доходу платником аліментів, а є грошовим еквівалентом вартості цього майна до його продажу та не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146.

Встановивши, що до розрахунку заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів старшим державним виконавцем було включено грошові кошти, отримані боржником в результаті продажу належної йому квартири, які у розумінні положень статті 81, частини першої статті 195 СК України

та пункту 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів не є фактичним заробітком платника аліментів,

а є грошовим еквівалентом майна, що належало йому до продажу, суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що такі дії старшого державного виконавця є неправомірними.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що старший державний виконавець безпідставно не врахував під час розрахунку заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів грошові кошти, сплачені боржником на користь ОСОБА_1 добровільно у 2015-2016 роках, а також у 2019 році, тобто у період відсутності виконавчого провадження

(після відкликання виконавчого документу стягувачем), що підтверджуються наданими заявником доказами.

Встановивши, що заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів нарахована старшим державним виконавцем безпідставно, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що підстав для винесення постанов про накладення арешту на майно боржника, встановлення тимчасового обеження боржника у праві виїзду за межі України, а також інших обмежень у старшого державного виконавця не було.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі

№ 760/4569/18-ц, є безпідставним, оскільки правовідносини у справі, яка є предметом перегляду, не є подібними до правовідносин у вказаній справі та стосувалися правомірності віднесення до доходів грошових коштів, отриманих платником у вигляді процентів за депозитним вкладом.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Ухвали, винесені за результатами розгляду скарги на дії та рішення виконавця (в порядку судового контролю за виконанням судового рішення), не є ухвалами, якими закінчено розгляд справи по суті.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень не виявлено порушення судом першої інстанції у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та судом апеляційної інстанцій норм Закону України «Про виконавче провадження» й ЦПК України, правильність застосування судами вказаних норм права не викликає розумних сумнівів.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду

від 14 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)- відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович