КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/3256/15-ц головуючий у суді І інстанції: Козлов Р.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 29 червня 2021 року про залишення без розгляду позову у цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсним рішення ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду із позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Гостомельської селищної ради

від 11 березня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2010 року ОСОБА_2 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що рішення Гостомельської селищної ради та державний акт на право власності на земельну ділянку видані з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки селищна рада розпорядилась земельною ділянкою, яка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель, право розпорядження якою віднесено до відповідного органу виконавчої влади згідно з пунктом 12 Перехідних положень ЗК України. Крім того, у порушення статей 38, 116, 118, 149, 151 ЗК України спірну земельну ділянку надано у власність ОСОБА_2 без припинення права постійного користування нею КП «Святошинське лісопаркове господарство», а також селищною радою не дотримано статей 20, 21 ЗК України і статті 57 Лісового кодексу України щодо порядку зміни цільового призначення землі.

Прокурор просив визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність

ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217583, виданий останньому

з кадастровим номером :01:101:0210 площею 0,1000 га; витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України зазначену вище земельну ділянку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 травня 2017 року

у задоволенні позову заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 травня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є.В., Білоконь О.В., Осіяна О.М.,

Сакари Н.Ю., Шиповича В.В. від 27 листопада 2019 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29 червня 2021 року залишено без розгляду позов у цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсним рішення ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вважає, що на час звернення прокуратурою з позовом питання представницва врегульовувалось ст. 36-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, яка була чинна на момент предявлення позову та не вимагала від прокурора попереднього повідомлення позивача про намір вжиття заходів представницького характеру. Зазначає, що ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року набрав чинності 15.07.2015 року, позивач звернувся до суду із позовом 20.05.2015 року, а провадження у справі відкрито 10.06.2015 року.

Учасники справи відзиву на апеляційну скаргу, у якому встановлений апеляційний судом строк, не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без розгляду позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не довів, що компетентний орган, якого прокурор зазначив як позивача, не здійснює своїх повноважень щодо захисту інтересів держави.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00,

п. 27).

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа

про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді)

від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються

від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом 20.05.2015 року.

Провадження у справі відкрито 10.06.2015 року.

Ст. 36-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, була чинна на момент предявлення позову та не вимагала від прокурора попереднього повідомлення позивача про намір вжиття заходів представницького характеру.

Також встановлено, що суд першої інстанції при залишенні без розгляду позову керувався положеннями ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, який набрав чинності 15.07.2015 року, тобто після післі пред`явлення позову , що розглядається судом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення без розгляду позову, оскільки прокурор правомірно з повноваженнями наданими йому законом пред`явив позов до суду.

Відтак, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин справи, що призвело до порушення ним норм процесуального законодавства - ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, відповідно до вимог статті 379 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 29 червня 2021 року скасувати як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «01» вересня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
О.І. Сліпченко