Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8234/20 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 63 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/8234/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання та вселення

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14 грудня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Кузнєцова Д.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року представник - адвокат Сидорчук М.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 подав до суду позовом до відповідача ОСОБА_2 . Просив на підставі положень ст.47 Конституції України та ст.ст.64,156 ЖК УРСР визнати за ОСОБА_1 право на проживання в будинку АДРЕСА_1 , вселивши останнього у вказаний будинок. Позов обґрунтовував тим, що 15 грудня 2006 року сторони зареєстрували шлюб. За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2012 року сторони за спільні кошти придбали будинок АДРЕСА_1 , який оформили на відповідача ОСОБА_2 . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 березня 2014 року (справа №295/1039/14-ц) шлюб між сторонами розірваний. Проте, ще до офіційного розірвання шлюбу відповідач вигнала позивача із спільного будинку, заявивши, що нерухоме майно належить їй. У подальшому ОСОБА_2 замінила замки на вхідних дверях будинку та вселила до нього сторонніх осіб, позбавивши позивача права власності на будинок, в тому числі і права користуватися ним. На даний час у позивача іншого місця проживання, крім зазначеного будинку, немає, тому він вимушений проживати де прийдеться.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

На рішення суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сидорчук М.В. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що спірний будинок був придбаний сторонами у період перебування у шлюбі. Із пояснень свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які проживають по сусідству, вбачається, що впродовж 2012-2014 років сторони спільно проживали у вищевказаному будинку та ремонтували його. На думку скаржника, твердження суду першої інстанції про те, що позивач не набув права користування спірним будинком, оскільки він не є власником будинку та зареєстрований за іншою адресою є безпідставними. ОСОБА_1 , з урахуванням положень ст. 156 ЖК УРСР, будучи членом сім`ї власника, має право користуватись спірним будинком, тобто проживати в ньому. Реєстрація права власності на будинок за відповідачем ніяким чином не позбавляє позивача використовувати будинок, оскільки члени сім`ї власника нарівні з останнім, користуються ним. Посилається також на те, що реєстрація відповідача за іншою адресою носить формальний характер та не позбавляє його статусу члена сім`ї власника будинку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що сторони з 15 грудня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 27 березня 2014 року, що набрало законної сили 24 травня 2014 року, розірваний (а.с.8-9).

Наразі ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який придбаний за договором купівлі-продажу від 15 жовтня 2012 року та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Стражник Т.О. (а.с.7,36-37). Водночас заявою від 15 жовтня 2012 року ОСОБА_1 повідомив приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , придбавається ОСОБА_2 за її особисті кошти, які не є спільною власність подружжя, а є її особистою приватною власністю (а.с.38). Справжність підпису ОСОБА_1 на вищевказаній заяві засвідчено у нотаріальному порядку.

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 із 05 грудня 2007 року (а.с.5 зворот).

Спір із приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - ОСОБА_2 житловий будинок належить на праві особистої приватної власності. Обставина щодо права власності доводиться наявними у матеріалах справи доказами та іншими доказами не спростована. Із іншого боку, у даному випадку спір виник між власником житлового будинку та колишнім членом сім`ї власника будинку, колишнім чоловіком, з приводу права останнього на проживання (користування) вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що Житловий кодекс Української РСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України N4-зп від 3 жовтня 1997 року в справі за конституційним зверненням ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та №5-рп/2012 від 13 березня 2012 року в справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) №1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право користування чужим майном передбачено у ст.ст.401-406 ЦК України.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст.405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: у частині першій ст.156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права; передбачено право члена сім власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника; зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу; посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Суд першої інстанції при розгляді питання про визнання права на проживання (користування) спірним житловим будинком колишнього члена сім`ї власника житла, тобто позивача, прийняв до уваги не лише формальні підстави, а й оцінив фактичні підстави вимог та вирішив спір із урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Сама по собі обставина, що спірний будинок був придбаний сторонами у період перебування у шлюбі без з`ясування джерела його придбання, автоматично не спростовує право особистої приватної власності відповідача на нерухоме майно. Не надано доказів й тому, що право власності відповідача оспорюється у суді. Не доведено й належними доказами, що вартість спірного житлового будинку істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат позивача чи обох сторін, а доводи апеляційної скарги щодо показань свідків грунтуються на їх переоцінці щодо проведення ремонтних робіт, нетривалості зв`язків із конкретним місцем (2012-2014 роки) тощо. Окрім того, з 05 грудня 2007 року позивач зареєстрований у АДРЕСА_2 . Із пояснень представника позивача це адреса батьків ОСОБА_1 , мати якого померла. Доказів про неможливість проживання позивача за місце реєстрації матеріали справи не містять. Отже, інтереси відповідача, як власника житла, перевищують інтереси позивача, як колишнього члена сім`ї власника, у якого припинилися правові підстави користуватися чужим майном.

Вимога про вселення є похідною від вимоги про визнання права на проживання (користування) спірним житлом.

Із огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не змінюють висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України. Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 19 квітня 2021 року.