Справа № 755/5115/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючого - судді Гончарука В.П.

за участі секретаря Гриценко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнеки Сергія Валентиновича в інтересах держави територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнеки Сергій Валентинович в інтересах держави територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд витребувати від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради () квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,2 кв.м., житловою площею 17 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).; Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Київської міської прокуратури (, вул. Предславинська, 45/9, м. Київ, 03150) сплачену суму судового збору в розмірі 15 533,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному проваджені за ч. 4 ст. 190 КК України встановлені порушення майнових інтересів держави в особі Київської міської ради. Так, зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Києва, однак вибула з володіння поза її волею.

Першим квартиронаймачем вказаної квартири після введення житлового будинку в експлуатацію у 2005 році був одноосібно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі ордеру НОМЕР_3 серія Б на жиле приміщення від 13.12.2005, виданого на підставі розпорядження Дарницької районної державної адміністрації №915 від 01.12.2005 року. Проте, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва №755/8758/20 від 22 липня 2020 року задоволено цивільний позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» до ОСОБА_3 , третя особа: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, та визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні тривалий час, не несе витрати за житлово-комунальні послуги, не повідомляє причини залишення місця проживання. Зазначене рішення набрало законної сили 27.08.2020 року. ОСОБА_3 був зареєстрований за вказаною адресою з 19.01.2006, знятий з реєстрації 07.10.2020 за рішенням суду; інші особи не зареєстровані у вказаній квартирі.

Зокрема, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 первинно було зареєстровано 24.07.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.04.2004Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією. У подальшому, ОСОБА_2 продав вказану квартиру ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15.09.2020 та зареєстрованого під №1758. Проте, за інформацією Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації відповідним органом приватизації адміністрації свідоцтво про право власності на вказану квартиру не оформлювалось взагалі, жодні особи не звертались із відповідними заявами щодо її приватизації, а приватизація жилих приміщень у зазначеному будинку розпочалась у листопаді 2005 року. За інформацією райдержадміністрації розпорядження №42-491 видано 12.08.1998 щодо приватизації квартири на АДРЕСА_2 . При цьому, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3., та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4, за вищевказаною адресою зареєстровані не були. За інформацією КП «Київське бюро технічної інвентаризації» право власності на цю квартиру не реєструвалось, у тому числі в реєстровій книзі за №427 за ОСОБА_2 .

З огляду на це, свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 на спірну квартиру не видавалось уповноваженим органом, то воно не породжує правових наслідків та є недійсним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду (аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 18.12.2019 у справі №755/9182/17). Ринкова вартість квартири згідно звіту про оцінку майна складала 1 035 541,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_2 , не будучи належним власником майна, незаконно відчужив спірну квартиру ОСОБА_1 на підставі неіснуючого документу - свідоцтва про право власності на житло від 02.04.2004. За інформацією комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» у вказаній квартирі ніхто не мешкає, квартира знаходиться у захаращеному, антисанітарному стані та потребує поточного ремонту. Вхід до квартири опечатаний, ключі перебувають в адміністрації ЖЕД-406.

Відтак, вказана квартира належить до комунальної власності міста Києва. Проте, досудовим розслідуванням встановлено, що ця квартира вибула з володіння поза волею її законного власника - територіальної громади міста Києва.

23 березня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у справі за позовом Керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнеки Сергія Валентиновича в інтересах держави територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про витребування майна з чужого незаконного володіння.

09 червня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, закрито підготовче провадження у даній справі.

Представники позивача в судові засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій останній позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Проте відповідачем до суду було подано письмові пояснення, щодо суті спору, в яких просив розгляд справи проводити за його відсутності, та не заперечував проти задоволення позову.

Третя особа ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Поважність причин неявки в судове засідання не повідомив.

Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Поважність причин неявки в судове засідання не повідомила.

Представник третьої особаи Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Проте, до суду було подано письмові пояснення, щодо суті спору, в яких просив розгляд справи проводити за відсутності представника Київської міської Ради, та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст. 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що приватизація державного майна - це відсудження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить на користь фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відсудження майна, що є у комунальній власності, регулюється положенням цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюються органами місцевого самоврядування.

Статтею 11 Закону України «Про приватизацію державного майна» порядок приватизації державного майна передбачає: опублікування списку об`єктів, які підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації та місцевій пресі; прийняття рішення про приватизацію; опублікування інформації про прийняття рішення про приватизації об`єкта; проведення аудиторської перевірки фінансової звітності підприємств, що приватизуються; проведення у випадках, передбачених законодавством екологічного аудиту об`єкта приватизації; затвердження плану приватизації або плану розміщення акцій акціонерних товариств, створення у процесі приватизації та корпорації, та їх реалізацію.

Таким чином, відсудження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації.

В судовому засіданні встановлено, що першим квартиронаймачем вказаної квартири після введення житлового будинку в експлуатацію у 2005 році був одноосібно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі ордеру НОМЕР_3 серія Б на жиле приміщення від 13.12.2005, виданого на підставі розпорядження Дарницької районної державної адміністрації №915 від 01.12.2005 року.

Згідно рішенням Дніпровського районного суду міста Києва №755/8758/20 від 22 липня 2020 року задоволено цивільний позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» до ОСОБА_3 , третя особа: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, та визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вказане рішення суду мотивоване тим, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні тривалий час, не несе витрати за житлово-комунальні послуги, не повідомляє причини залишення місця проживання. Зазначене рішення набрало законної сили 27.08.2020 року. ОСОБА_3 був зареєстрований за вказаною адресою з 19.01.2006, знятий з реєстрації 07.10.2020 за рішенням суду; інші особи не зареєстровані у вказаній квартирі.

Відповідно до розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №1096 від 30.08.2005 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкту» житловий будинок АДРЕСА_3 прийнято в експлуатацію.

Спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва на підставі рішень Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (п. 484 таблиці 6 додатку 4 до цього рішення).

Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації №1112 від 10.12.2010 «Про питання організації управління районами у місті Києві» будинок, у якому знаходиться квартира, переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Таким чином, будинок АДРЕСА_3 закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» згідно розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 61 від 13.02.2015 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва».

Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило місцеву прокуратуру, що право власності на квартиру за вказаною адресою не реєструвалось; не було оформлено жодного замовлення на цю квартиру; довідки та технічні паспорти підприємством на цю квартиру не виготовлялись та не видавались; останній технічний план квартири датований 25.06.2005 року (згідно відмітки на плані).

Як вбачається з матеріалів справи, за інформацією Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, приватизація зазначеної квартири не проводилась, свідоцтво про право власності не видавалась.

За інформацією Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» свідоцтво про право власності на спірну квартиру так само не видавалось.

За відомостями Регіонального відділення Фонду Державного майна України по місту Києву вказана квартира до державної власності не належить.

Крім того, судом встановлено, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 первинно було зареєстровано 24.07.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.04.2004 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією.

У подальшому, ОСОБА_2 продав вказану квартиру ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15.09.2020 та зареєстрованого під №1758.

Згідно п. 2 вказаного договору «відчужувана квартира належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією 02 квітня 2004 року, згідно з розпорядженням №42-491 від 02 квітня 2004 року, право власності зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 10 травня 2004 року і записано в реєстрову книгу за №427...».

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Однак, за інформацією Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації відповідним органом приватизації адміністрації свідоцтво про право власності на спірну квартиру не оформлювалось взагалі, жодні особи не звертались із відповідними заявами щодо її приватизації, а приватизація жилих приміщень у зазначеному будинку розпочалась у листопаді 2005 року.

За інформацією КП «Київське бюро технічної інвентаризації» право власності на спірну квартиру не реєструвалось, у тому числі в реєстровій книзі за №427 за ОСОБА_2 .

Таким чином, дані обставини підтверджують факт того, що спірне приміщення перебуває у власності територіальної громади міста Києва та уповноважені органи місцевого самоврядування розпоряджались ними під час того, як цим приміщенням начебто володів ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією 02 квітня 2004 року, згідно з розпорядженням №42-491 від 02 квітня 2004 року.

Зазначене свідчить про те, що державна реєстрація 24.07.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Н.К. права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 проведена на підставі неіснуючого документу - свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією 02 квітня 2004 року, згідно з розпорядженням №42-491 від 02 квітня 2004 року.

Ураховуючи вказане, ОСОБА_4 не мав фактичних прав власності на вказане нежитлове приміщення, а отже не мав прав розпоряджатися ним, у тому числі й продавати вказану квартиру чинному власнику ОСОБА_1 ..

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до статі 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, Київська міська рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як вбачається з приписів п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.ст. 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до компетенції рад віднесено питання про прийняття рішень щодо розпорядження та порядок відчуження комунального майна.

Аналізуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що дійсним власником квартири АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, оскільки нею та/або іншими органами місцевого самоврядування та державної влади міста Києва вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади міста Києва в силу закону на вказане майно не припинялося, а вибуло з володіння поза її волею.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Так, Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.

До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Таким чином, при вирішення даного спору позивачем має бути доведено факт права власності позивача на спірне майно, індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявності майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутності у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. З п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі № 6- 327цс15 від 23.12.2015 р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Між тим, Постановою Верховного суду України від 17.12.2014 року по справі № 6- 140цс14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Така сама правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі за № 6-53цс12.

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально- визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування.

З аналізу вищевказаних норм вбачається що право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Згідно висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Так, враховуючи, що Київською міською радою рішення про відчуження спірної квартири не приймалося, тобто спірне майно вибуло із власності Київської міської ради поза її волею та виходячи з положень статей 387, 388 ЦК України, наявні підстави для витребування від відповідача на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спірної квартири.

Посилання відповідача на те, що він є добросовісним набувачем майна, не оспорюються сторонами, однак, виходячи зі встановлених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач придбав спірне майно на підставі Договору купівлі-продажу № 1758 від 15.09.2020 р., у фізичної особи, яка не мала права його відчужувати, оскільки не набула права власності на майно, оскільки спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння первісного власника майна, яким є позивач у справі.

При цьому, укладання такої угоди не припиняє право власності позивача, а тому в момент її укладання і до теперішнього часу саме позивач залишається власником цього майна і має право на його витребування із чужого незаконного володіння.

Окрім викладеного, стосовно поняття "волі" в контексті ст. 387 ЦК України, суд звертає увагу, що не будь-яке порушення порядку вибуття із володіння власника або особи, якій передано майно у володіння, є підставою для витребування його від добросовісного набувача, а лише пов`язане із дефектом волі. Вирішальне значення для визначення питання витребування майна у добросовісного набувача є встановлення наявності волевиявлення (волі) власника.

Таким чином, вимога прокурора про витребування квартири є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц, застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову Керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнеки Сергія Валентиновича в інтересах держави територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь Київської міської прокуратури підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 15 533,11 грн., який був сплачений при зверненні до суду з вказаним позовом.

Керуючись ст.ст. 15,32, 202-204, 215, 220, 317, 319, 334, 387, 388, 627, 628,638, 640, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 74-79, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218 , 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнеки Сергія Валентиновича в інтересах держави територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,2 кв.м., житловою площею 17 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури (, вул. Предславинська, 45/9, м. Київ, 03150) сплачену суму судового збору в розмірі 15 533,11 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 16 серпня 2021 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

Київська міська рада (, адреса місця знаходження: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36);

Відповідач:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 );

Треті особи:

ОСОБА_2 , (27.1971 року народження. РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 );

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, (адреса місця знаходження: АДРЕСА_6 );

Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, (, адреса місця знаходження: 02094, м. Київ, бул. Праці,1/1)..

Суддя: