ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

18 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 642/2541/19

провадження № 22-ц/818/3938/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідачі: Харківська міська рада, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 березня 2021 року, постановлене у складі судді Шрамко Л.Л., -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 4/16 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що з 1994 року проживала разом з матір`ю ОСОБА_3 у вказаному житловому будинку. Раніше ця частина будинку належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 1945 року, після його смерті його дружина ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 фактично прийняли спадщину, а після смерті останніх в зв`язку з відсутністю спадкоємців право власності на цю частину будинку перейшло до держави.

У 1994 року її мати ОСОБА_3 звернулась до виконавчого комітету Ленінської районної ради із заявою про продаж їй 4/16 частин будинку, та рішенням №94/8 від 05 квітня 1994 року їй було дозволено купити 4/16 частини цього будинку за ціною 1 650 000 крб. Грошові кошти у вказаній сумі 14 червня 1994 року були внесені ОСОБА_3 до місцевого бюджету. Через правову необізнаність, отримавши рішення виконкому, ОСОБА_3 не оформила нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та не мала можливості розпорядитися майном.

В 2005 році ОСОБА_3 звернулася до виконкому Ленінського району м. Харкова та на підставі рішення виконавчого комітету Ленінського району від 01 березня 2005 року №100 Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району м. Харкова повинно було з нею укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу відповідно до рішення від 05 квітня 1994 року №94/8 та з урахуванням вже сплаченої суми, але виконати рішення виконкому не було можливим в зв`язку з тим, що Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району м. Харкова було ліквідовано, та на теперішній час його не існує.

Рішенням Ленінського районного суду від 22 жовтня 2009 року за ОСОБА_3 визнано право власності на частину будинку, але за апеляційною скаргою сусіда ОСОБА_2 рішення суду було скасовано. В рішенні суду невірно замість 4/16 помилково вказала 4/6 частки, про що вона - позивачка - дізналась після смерті матері, написала заяву до суду про виправлення помилки, однак вказане рішення на той час було скасовано апеляційним судом, тому у виправленні описки було відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати ОСОБА_3 померла, проживши у будинку 31 рік. Оскільки в 2017 році мати отримала свідоцтво на право власності на будинок на підстави рішення суду, вона звернулась із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, однак прострочила термін для звернення з такою заявою, та за її позовом рішенням суду їй був надано додатковий строк. Вона знову звернулась до нотаріуса, однак дізналась, що свідоцтво на право власності на будинок матері було скасовано другим рішенням суду.

Хоч ОСОБА_2 звертався до суду з апеляційною скаргою, однак Харківською міською радою будинок розділено в натурі, та 4/16 частини виділено від частки ОСОБА_2 . Харківська міська рада запропоновала їй звернутися до суду з даним позовом, запевнивши її, що її позов буде підтриманий, та на підставі рішення суду вона зможе оформити право власності.

Позивачка вважає, що набула право власності за набувальною давністю, оскільки починаючи з 1994р., більше 23 років, вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє 4/16 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , утримує вказану частку, підтримує в належному стані, мешкає зі своєю сім`єю. Після смерті матері вона продовжує проживати в цьому будинку, постійно сплачує комунальні послуги за вказану частину будинку, але не може провести газ та воду, не може зареєструватися в будинку. Мешкати в цьому будинку дуже важко, взимку холодно без газу, літом тяжко без води, яку треба приносити з сусідній вулиці.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 березня 2021 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 4/16 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що в даній справі позивачу достовірно відомо, що спірне майно, 4/16 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належить державі, про що ОСОБА_1 вказує в позовній заяві. Зазначає, що матері позивача, ОСОБА_3 , також було достовірно відомо, що спірне майно належить державі. З приводу отримання спірної частини будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зверталась до виконкому та отримала рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Харкова № 94/8 від 05 квітня 1994 року «Про продаж належної державі 4/16 ч. домоволодіння по АДРЕСА_1 », відповідно до якого ОСОБА_3 надано дозвіл купити 4/16 ч. домоволодіння за вказаною адресою та доручено паспортному відділу Ленінського РВВС м. Харкова прописати її. Таким чином не може йти мова про безтитульне заволодіння спірним майном ОСОБА_3 , матір`ю позивачки. Про те, що майно не належить їй на праві власності, ОСОБА_3 знала, оскільки зверталась до суду з позовом про визнання угоди купівлі-продажу 4/16 частки домоволодіння АДРЕСА_1 дійсною та визнання права власності на 4/16 домоволодіння. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2012 року по справі № 2-265/11 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вказує, що в оскаржуваному рішенні судом встановлено, що позивачка з 1994 року проживала за вказаною адресою разом з матір`ю, а після смерті матері продовжувала відкрито та безперервно володіти вказаною частиною будинку, але це не відповідає фактичним обставинам справи. Сама позивачка в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою АДРЕСА_2 , в спірній частині будинку проживає її брат, який спадкоємцем після померлої матері не являється. Факт, що позивачка не проживає за адресою АДРЕСА_1 , підтвердили також свідки, допитані в судовому засіданні. Позивачка користується тільки літньою кухнею та сараєм, а відповідно до технічного паспорту на будинок і літня кухня, і сарай є самочинно побудованими. Наголошує, що оскільки ОСОБА_1 не проживає в цьому будинку, не може йти мови про безперервне володіння нерухомим майном та визнання за нею права власності на це майно за набувальною давністю. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2012 року (справа № 2-265/11) встановлено, що квитанція «про сплату 14.06.94р. ОСОБА_3 податку в сумі 1650000,00 карб, не містить даних, що ця сума є вартістю 4/16 спірного будинку». Апеляційний суд також вказав, що ніяких доказів у підтвердження того, що між ОСОБА_3 та виконкомом Ленінського району м. Харкова був укладений письмовий договір купівлі-продажу частини будинку по АДРЕСА_1 матеріали справи не містять. Також не надано доказів які б свідчили про те, що виконком ухилявся від нотаріального посвідчення договору». Проте в 2021 році суд з приводу тих самих фактів дійшов до іншого висновку. Фактично суд переглянув рішення апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2012 року (справа № 2-265/11) та прийшов до протилежного висновку. Наголошує, що ОСОБА_3 набула права користування нерухомим майном, оскільки була прописана в ньому на підставі рішення виконкому, після її смерті там проживає брат позивача, який спадкоємцем ОСОБА_3 не являється, позивач не використовує житловий будинок для проживання, підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 4/16 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю не має.

Представник позивача надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що на думку відповідача судом першої інстанції використано при ухваленні рішення не ту судову практику, яка стосується застосування ст. 344 ЦК України, а також не враховані правові висновки Верховного Суду, які повинні бути враховані судом при ухваленні рішення. Між тим вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано до спірних правовідносин норми ст. 344 ЦК України, положення Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, Протоколу № 1 Конвенції, що збігається з правовими позиціями, викладеними Верховним судом у своїх судових рішеннях. Зазначає, що посилання відповідача на той факт, що безперервний строк користування майном ОСОБА_1 припинився, тому що у спірній частині домоволодіння проживає її брат, не відповідає правовим висновкам Верховного Суду, на які сам відповідач посилається у апеляційній скарзі. Вказує, що відсутність укладеного договору купівлі-продажу та державної реєстрації права власності за матір`ю позивачки , а пізніше і самою позивачкою, дає підстави стверджувати про безтитульність володіння чужим майном. Саме така обставина знайшла своє підтвердження під час судового розгляду та встановлена також рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27.03.3012 року (справа № 2-265/11). Отже титульні власники на 1/6 та 3/16 частин домоволодіння АДРЕСА_1 фактично та юридично відсутні.

Представник Харківської міської ради також надав відзив на апеляційну скаргу, в якій вказав, що предметом розгляду справи є визнання права власності на 4/16 частки житлового будинку, без урахування самовільних будівель, відповідно до рішень виконкому. Зазначає, що доказів про наявність у позивача або інших власників житлового будинку дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкта та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до матеріалів справи не получено. Зазначає, що самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна не підлягають поділу згідно з нормами ст. 364, 367 ЦК України. Вказує, що у ході розгляду справи суд першої інстанції фактично узаконив самовільно побудовані будівлі.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 добросовісно заволоділа, відкрито та безперервно до смерті володіла вказаною частиною будинку, а позивачка - її дочка - після її смерті продовжує володіти вказаною частиною житлового будинку по теперішній час. Позивачка фактично здійснює функції володільця, після смерті матері продовжує відкрито, безперервно володіти ним.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 17 листопада 1945 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, посвідченого Державним нотаріусом міської Харківської нотаріальної контори.

Із змісту вказаного договору вбачається, що ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 належне їй право на одну третю частину права забудування з будівлями, що встановлено на земельну ділянку, що міститься в АДРЕСА_1 , в користування ОСОБА_8 переходить квартира з однієї кімнати та куховарні з східного боку житлового будинку з частиною земельної ділянки 32 метри в довжину та 7,5 метри в ширину.

Згідно технічному паспорту Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 від 10.02.2009 року, власником 3/16 частин та 1/16 частини вищезазначеного житлового будинку є держава, житлового будинку в частині 4/16 виділено в натурі, має окремий вихід.

Згідно листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації № 5144/3 від 29 жовтня 2009 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 було зареєстровано:

1/16ч. -за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 29 жовтня 1981 року, виданого 2-ю Харківською державною нотаріальною конторою (надалі -ХДНК) за реєстровим №3-3256;

75/100ч. -за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 23 лютого 1994 року, посвідченого 2-ю ХДНК за реєстровим №1-13586;

3/16ч. - за ЖЄО Ленінського району м. Харкова на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 листопада 1994 року, виданого 2-ю ХДНК за реєстровим №1-11989.

Відповідно до листа Харківського обласного державного нотаріального архіву №3930-01/21 від 20 грудня 2011 року після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , заяв від спадкоємців про прийняття, про видачу або про відмову від спадщини не надходило; спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова від 05 квітня 1994 року №94/8 ОСОБА_3 дозволено купити 4/16 частки цього житлового будинку, за затвердженою грошовою вартістю 1 650 000 крб.

Пунктом 4 вказаного рішення паспортному відділу Ленінського РВВС м. Харкова доручено прописати ОСОБА_3 в відчужувану частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , житловою площею 13,7кв.м.

ОСОБА_3 внесла до місцевого бюджету 1 650 000 крб. 14 червня 1994 року, та була зареєстрована за вказаною адресою відповідно до вказаного рішення.

У 2005 році ОСОБА_3 знову звернулася з заявою до виконкому Ленінського району м. Харкова щодо оформлення права власності та було прийнято рішення виконавчого комітету Ленінського району м. Харкова від 01 березня 2005 року №100, згідно з яким Комунальне виробниче житловий ремонтно- експлуатаційне підприємство району повинно було укласти з нею нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу відповідно до вимог рішення райвиконкому від 05 квітня 1994 року №94/8 та з урахуванням вже сплаченої суми, а також дооформити на ім`я держави 1/16 частку житлового будинку, яка зареєстрована за нині померлою ОСОБА_6

10 червня 2010 року Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району міста Харкова (код за ), засновником якого була Харківська міська рада, припинено, запис у державному реєстрі №5029730.

Правонаступником визначено Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Дзержинського району міста Харкова Департаменту житлового господарства Харківської міської ради (), яке також припинено 30 грудня 2011 року (запис у державному реєстрі №1480 117 00 4 6032845).

Дані про правонаступників у державному реєстрі відсутні.

Матеріали справи свідчать, що у вересні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Ленінської районної у м. Харкові ради, Харківської міської ради, в якому просила визнати дійсною угоду купівлі-продажу 4/16ч. вказаного житлового будинку, укладену між нею та виконавчим комітетом Ленінського району м. Харкова, відповідно до рішень виконкому Ленінського району м. Харкова від 05 квітня 1994 року №94/8 та від 01 березня 2005 року №100, та на підставі ст.328 ЦК України визнати за нею право на вищевказану частину цього будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 22 жовтня 2009 року вказаний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано угоду про купівлю- продажу 4/16 частки вказаного житлового будинку, укладену між ОСОБА_3 та виконавчим комітетом Ленінського району м.Харкова відповідно до рішень виконкому Ленінського району м. Харкова від 05 квітня 1994 року №94/8 та від 01 березня 2005 року №100 - дійсною.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 4/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2010 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2009 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 28 грудня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Визнано дійсною угоду про купівлю -продаж 4/16 частки житлового будинку, укладену між ОСОБА_3 та виконавчим комітетом Ленінського району м. Харкова відповідно до рішень виконкому Ленінського району м. Харкова від 05 квітня 1994 року №94/8 та від 01 березня 2005 року №100.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 4/16 частини вказаного житлового будинку.

В задоволенні позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_2 до Адміністрації Ленінського району м. Харкова, Харківської міської ради, ОСОБА_3 про визнання за ним права на придбання 4/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , скасування рішення Ленінського районної ради м. Харкова № 94/8 від 25.04.1994 року - відмовлено в повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2012 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2011 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_3 до Адміністрації Ленінського району м. Харкова, Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання дійсною угоди купівлі-продажу 4/16 частин житлового будинку та в позові третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет позову - ОСОБА_2 до Адміністрації Ленінського району м. Харкова, Харківської міської ради, ОСОБА_9 про визнання права на придбання 4/16 частин вказаного житлового будинку, скасування рішення Ленінської районної ради м. Харкова №94/8 від 25.04.1994року, визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовлено.

Вказаним рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2012 року встановлено, що договору-купівлі продажу між ОСОБА_3 та виконкомом Ленінського району міста Харкова в особі ЖЕО Ленінського району м. Харкова не укладено, продажу 4/16 спірного житлового будинку не укладалось.

У подальшому ОСОБА_1 зверталась до суду з заявою про виправлення описки у рішенні Ленінського районного суду м.Харкова від 22 жовтня 2009 року щодо помилково зазначеної частки житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме - 4/6, як помилково зазначено, замість 4/16 частку.

Між тим, ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27 липня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки відмовлено, оскільки ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2010 року рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 22 жовтня 2009 року скасовано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 03.11.2017 року було зроблено актовий запис № 15675 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

16 липня 2018 року до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулась її дочка ОСОБА_1 , але нотаріус листом відмовила у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року у справі №642/3569/18, провадження №2/642/1381/18 визначено ОСОБА_1 додатковий строк - один місяць-для прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3 з моменту набрання рішенням законної сили. Вказане рішення набрало законної сили.

Звертаючи до суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначає, що вона набула право власності за набувальною давністю, оскільки починаючи з 1994р., більше 23 років, вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє 4/16 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , утримує вказану частку, підтримує в належному стані, мешкає зі своєю сім`єю. Після смерті матері вона продовжує проживати в цьому будинку, постійно сплачує комунальні послуги за вказану частину будинку.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21).

Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 з метою набуття права власності на спірну частину житлового будинку зверталася до виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова від 05 квітня 1994 року №94/8 ОСОБА_3 дозволено купити 4/16 частки цього житлового будинку, за затвердженою грошовою вартістю 1 650 000 крб.

Отже, ОСОБА_3 , спадкоємницею якої є позивач, було відомо, що спірна частина нерухомого майна перебувала у комунальній власності, тому безтитульність та добросовістність як початковий елемент заволодіння майном була відсутня.

Не можна вважати володіння позивачем спірною частиною нерухомого майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України. Смерть ОСОБА_6 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після її смерті, не давали ОСОБА_3 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Крім того, як на підставу своїх вимог ОСОБА_1 посилається саме на наявність цивільно-правового договору між ОСОБА_3 та виконавчим комітетом Ленінського району м. Харкова, що у свою чергу виключає можливість визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Згідно ч1. ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 березня 2021 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код № НОМЕР_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 433,44грн. (шість тисяч чотириста тридцять три гривні 44 коп.).

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна