Справа № 758/4361/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., секретаря судового засідання Жванко О.Є., розглянувши цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до ОСОБА_1 , про відшкодування збитків у порядку регресу, -

У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року приватне акціонерне товариств «ПРОСТО-страхування» (надалі за текстом - позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (надалі за текстом - відповідач), про відшкодування збитків у порядку регресу.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20.06.2014 року в м. Києві на проїзній частині парку Дружби народів відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі за текстом - ДТП) за участю автомобіля Mitsubishi LANCER, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував відповідач та пішоходом ОСОБА_2 . Згідно Вироку Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2016 року у справі №754/4438/16-к, який залишений без змін Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.08.2019 року, відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 Кримінального кодексу України (надалі за текстом - КК України), а саме, у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу цій особі, яку він сам поставив в небезпечний стан. Внаслідок даної пригоди ОСОБА_2 помер. 11.11.2016 року до позивача звернулась ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , із заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до платіжного доручення №20662 від 16.11.2016 року позивач сплатив ОСОБА_3 суму страхового відшкодування в розмірі 33489,47 грн. Відповідно до ст.1191 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відтак, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі понесених витрат в сумі 33489,47 грн., а також витрати на правову допомогу і сплачений судовий збір.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.05.2019 року відкрито провадження у справі, встановлено строк відповідачу для подання відзиву та призначено підготовче судове засідання.

22.07.2019 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував щодо задоволення позовних вимог та акцентував увагу суду на тому, що залучення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за наявності умов, передбачених законом, які у своїй сукупності утворюють склад цивільного правопорушення. Такими умовами, зокрема, є: 1) протиправна поведінка - дія або бездіяльність, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів, договору; 2) негативні наслідки (збитки, шкода); 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і негативними наслідками; 4) вина , тобто усвідомлення особою протиправних наслідків своєї поведінки. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачає можливість звернення страховика із регресним позовом саме до водія, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Однак, Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2016 року, залишеним в силі Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2016 року не встановлено факту, що саме відповідач спричинив ДТП 20.06.2014 року на проїзній частині парку «Дружби народів» у напрямку Московського мосту в м. Києві. Оскільки відповідач не спричинив ДТП, не є її винуватцем, тому зазначив, що у страхової компанії відсутнє право регресної вимоги до відповідача. Крім того, просив врахувати суд ту обставину, що в матеріалах позовної заяви міститься розписка ОСОБА_4 про отримання від відповідача суми коштів в розмірі 10000 грн. Проте, сума коштів в розмірі 10000 грн. виплачена ОСОБА_1 ОСОБА_4 із розрахунку суми страхового відшкодування не вирахувана.

Ухвалою суду від 23.10.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача подав клопотання про розгляду справи за його відсутності.

03.03.2021 року відповідачем подано до суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із недостатньою підготовкою до судового засідання, не ознайомлення з матеріалами справи та відсутністю адвоката.

Вирішуючи заяву про відкладення розгляду справи, суд бере до уваги наступне.

За змістом ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії»).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним».

Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» та «Нун`єшДіаш проти Португалії»).

Вирішуючи питання про можливість відкладення розгляду справи суд приймає до уваги те, що межі відкладення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

У свою чергу, суд не вбачає об`єктивних підстав для задоволення вказаної заяви, оскільки розгляд справи проходить вже досить тривалий час. При цьому, представником відповідача уже подавалось клопотання про відкладення розгляду справи від 08.07.2019 року (а.с.84). Крім того, свою позицію щодо заявленого позову відповідач висловив у відзиві, який міститься в матеріалах справи.

Відтак, суд доходить висновку, що у задоволенні заяви про відкладення судового засідання необхідно відмовити.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223, 240 ЦПК України, та вважає за можливе розглянути справу без участі сторін по справі за наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.12.2013 року між позивачем та відповідачем укладено поліс №АС/9541301 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого було застраховано відповідальність власника автомобіля Mitsubishi LANCER, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.5).

20.06.2014 року в м. Києві на проїзній частині парку Дружби народів відбулась ДТП за участю автомобіля Mitsubishi LANCER, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував відповідач та пішоходом ОСОБА_2 . Внаслідок даної пригоди ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про смерть №1663/2 від 30.06.2014 року та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 30.06.2014 року (а.с.57-58).

23.05.2015 року до позивача звернулась мати померлого ОСОБА_2 - ОСОБА_3 із повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку та надала документи, що підтверджують витрати на лікування та поховання потерпілого внаслідок ДТП (а.с.6-7).

Згідно Вироку Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2016 року у справі №754/4438/16-к, який залишений без змін Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.08.2019 року, відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, а саме, у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу цій особі, яку він сам поставив в небезпечний стан (а.с.8-14).

11.11.2016 року до позивача звернулась ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.59).

15.11.2016 року позивачем складено страховий акт №99074, відповідно до якого страхове відшкодування, що належить до виплати ОСОБА_3 становить 323489,47 грн. (а.с.60).

Відповідно до платіжного доручення №20662 від 16.11.2016 року позивач сплатив ОСОБА_3 суму страхового відшкодування в розмірі 33489,47 грн. (а.с.61).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 16 Закону України "Про страхування" визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування, розмір якого визначається умовами договору.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договором майнового страхування при настанні страхового випадку.

У ст. 27 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховик має право вимагати компенсацію здійснених виплат від особи, відповідальної за заподіяний збиток в повному обсязі, а до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з положень ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

В силу п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 3 грудня 2014 року № 6-183цс14.

Так, відповідно до Вироку Деснянського районного суду міста Києва від 27.04.2016 року відповідач 20.06.2016 року о 19:40, керуючи транспортним засобом «Mitsubishi LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині парку «Дружби Народів» зі сторони просп. Ватутіна в напрямку Московського мосту вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який ступив на нерегульований пішохідний перехід та намагався перейти проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля „Mitsubishi LANCER", реєстраційний номер НОМЕР_1 , після чого допустив порушення вимог Правил дорожнього руху, а саме п 2.10.а, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, негайно не зупинив транспортний засіб, не вийшов до пішохода ОСОБА_2 , на якого він здійснив наїзд, і який залишився лежати на проїзній частині без допомоги, внаслідок чого опинився в небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу ОСОБА_2 , якого він поставив в небезпечний для життя стан, не вжив заходів по наданню першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу, а завідомо залишив без допомоги потерпілого.

Крім того, відповідно до вищевказаного Вироку відповідач, будучи причетним до ДТП, залишив місце події.

У відповідності з ч. 4 та ч.6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відтак, доводи, відповідача, які викладені у відзиві стосовно того, що він не спричинив ДТП, не є її винуватцем, тому у страхової компанії відсутнє право регресної вимоги до нього, суд відхиляє як необґрунтовані.

Зібраними у справі доказами підтверджено розмір регламентних виплат по страховій справі, а відтак, позов підлягає задоволенню з присудженням до стягнення з відповідача суми страхового відшкодування.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно до вимог ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач заявив до стягнення з відповідача 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат представником позивача було надано ордер на надання правничої допомоги від 18.02.2019 року (а.с.62), виданий керівником адвокатським бюро Синюк С.Л. на підставі договору про надання правової допомоги №23 від 03.01.2019 року (а.с.67-70), реєстр страхових справ, які супроводжує адвокат, із зазначенням номеру страхової справи, страхувальника, учасника ДТП, суми збитку, витрати на правову допомогу (а.с.71), платіжне доручення №2256 від 05.02.2019 року на суму 50600 грн. (а.с.73) та детальний опис виконаних робіт за договором, відповідно до якого, вартість юридичного супроводу даної справи складає 3000 грн.(а.с.74).

Відтак, заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. на думку суду становлять співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу, а тому саме таку суму суд вважає за необхідне покласти на відповідача.

У порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1921 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 13, 19, 59, 76, 81, 82, 141, 223, 258, 259, 263, 265, 273, 280, 289, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до ОСОБА_1 , про відшкодування збитків у порядку регресу - задовольнити;

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» витрати з виплати страхового відшкодування у розмірі 33489 (тридцять три тисячі чотириста вісімдесят дев`ять) гривень 47 копійок;

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» сплачений судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня;

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» судові витрати у розмірі 3000 (три тисячі) гривень;

Повне найменування:

позивач - приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» (Код , місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Герцена, 10)

відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк