Справа № 346/5153/19
Провадження № 22-ц/4808/520/21
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Томин О.О., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , Соловчука В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допомоги на оздоровлення за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 лютого 2021 року під головуванням судді Беркещук Б.Б. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до позовом до Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», який реорганізовано (шляхом перетворення) в КНП «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради», про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допомоги на оздоровлення.

В обґрунтування позову зазначив, що 01.01.2014 згідно наказу № 30-к вiд 31.12.2013 він прийнятий на посаду лікаря Коломийської станції швидкої медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в порядку переведення з Коломийської центральної районної лікарні.

Наказом № 202-к вiд 29.07.2015 його звільнено із займаної посади на підставі п. 7 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із набранням законної сили вироку Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі № 346/3652/14-к, яким його було засуджено і призначено покарання у виді двох років обмеження волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з наданням медичної допомоги, на один рік.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України вiд 16 лютого 2016 року зазначений вирок суду апеляційної інстанції скасовано, призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Під час розгляду в апеляційному суді заявниця відмовилася від апеляційної скарги, тому апеляційне провадження у кримінальній справі закрито.

Позивач 12.03.2016 подав до Комунального закладу заяву про поновлення на роботі. На цю заяву отримав лист, яким адміністрація К3 «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» повідомила, що поновлення незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається тільки за рішенням суду.

Постановою Верховного Суду вiд 28 листопада 2018 року у справі № 344/4173/16-ц його поновлено на роботі на посаді лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги південно-східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 12 березня 2016 року.

На підставі постанови суду наказом № 143 вiд 11.06.2019 позивача поновлено на роботі на посаді лікаря з медицини невідкладних станів Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги з 12 березня 2016 року.

В подальшому 25.06.2019 він звернувся до головного лікаря Комунального закладу з проханням виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, але йому письмово запропоновано з приводу цього питання звернутися до суду.

Відповідно до довідки № 390 вiд 06.09.2019 заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі години становить 5 254,64 грн, число відпрацьованих робочих годин - 156. Отже, середньогодинна заробітна плата становить 33,68 грн. Оскільки його графік роботи передбачає розрахунок заробітної плати виходячи із кількості відпрацьованих годин, а не днів, то вважає за необхідне проводити розрахунок виплат за вимушений прогул виходячи із середньомісячного числа робочих годин, котре становить 292,6 год./2 = 146,1 год. Період вимушеного прогулу: з 12.03.2016 по 11.06.2019, тобто 39 місяців.

ОСОБА_2 10.01.2020 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що медичним і фармацевтичним працівникам КЗ «ІФОЦЕМД та МК» виплачується допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Після поновлення на роботі, яке відбулося 11.06.2019 йому було нараховано та виплачено допомогу на оздоровлення за відповідні роки. У виплаті зазначеної допомоги за 2018 рік відмовлено. Відповідно до витягу з штатного розпису на 01.01.2018, посадовий оклад лікаря з медицини невідкладних станів І категорії Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги, яким він є, становив 3 735 грн. Таким чином, у зв`язку із безпідставною відмовою відповідача поновити його на роботі на підставі поданої 12.03.2016 заяви, його позбавлено можливості використати своє право на одержання вказаних виплат, що є істотним порушенням його прав. Розмір допомоги на оздоровлення, яка йому належить до виплати без урахування податків та зборів, за 2018 рік становить 3 735 грн.

Посилаючись на те, що розмір заробітку, належного йому до нарахування за час вимушеного прогулу становить 191 905,27 грн (39 міс.*146,1 год. *33,68 грн), а також з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача середній заробіток у зазначеному розмірі, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу без урахування податків та зборів, а також допомогу на оздоровлення за 2018 рік в розмірі 3 735 грн.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 16 січня 2020 року замінено первісного відповідача КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» належним відповідачем КНП «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради».

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КНП «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» на користь ОСОБА_2 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12.03.2016 по 11.06.2019 у розмірі 191 905,27 грн, та допомогу на оздоровлення в розмірі 3 735 грн з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів.

Стягнуто з КНЦ «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

В решті відмовлено.

У апеляційній скарзі КНП «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що вироком Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, і йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді виправних робіт за місцем роботи в Коломийській станції екстреної (швидкої) медичної допомоги КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на строк один рік з відрахуванням в дохід держави 10% заробітку, без призначення додаткового покарання.

Вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року в частині призначення ОСОБА_2 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, скасовано. Призначено ОСОБА_2 покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з наданням медичної допомоги, на один рік. Ухвалено строк відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання. В решті вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року залишено без змін.

Згідно наказу (розпорядження) про припинення трудового договору № 202-к від 29.07.2015 ОСОБА_2 30.07.2015 звільнено відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку з набранням законної сили вироком Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року та вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року щодо ОСОБА_2 скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Звільнено ОСОБА_2 з Долинського виправного центру № 118.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 2016 року апеляційне провадження за апеляційної скаргою потерпілої на вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року закрито у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 01 червня 2016 року ОСОБА_2 зараховано в строк відбування покарання за вироком Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року у виді виплавних робіт час відбування ним покарання у виді обмеження волі за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 травня 2015 року з 03 серпня 2015 року по 19 лютого 2016 року і його визнано таким, що повністю відбув покарання у виді виправних робіт.

Позивач вважає, що вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року є чинним, а підстав для його звільнення за п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не було. Також оскільки правовідносини, які склалися між сторонами, законодавством прямо не урегульовані, позивач вважає, що у даному випадку застосуванню підлягає ст. 8 ЦК України щодо аналогії закону, тобто він може бути поновлений на роботі на підставі ст. 6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», про що зазначив у своїй позовній заяві.

На звернення ОСОБА_2 щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу його повідомлено, що відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Суд першої інстанції дійшов невірного висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в цьому випадку має місце звільнення позивача не за прогул, а за вироком суду, який набрав законної сили, а тому його звільнення з роботи є законним. Також суд залишив поза увагою те, що всі дії відповідача по відношенню до позивача здійснені відповідно до вимог чинного на той час законодавства і одночасно роз`яснював останньому про право отримання компенсації відповідно до вимог ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає про необґрунтованість твердження відповідача щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 1176 ЦК України та відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного засудження. Його засудження в кримінальному провадженні не є незаконним, судами лише вирішувалося питання щодо призначеного йому покарання.

Верховний Суд при розгляді справи про поновлення його на роботі вказав, що відмова працівнику, звільненому за п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у поновленні на роботі у разі скасування ухваленого щодо нього вироку, який став правовою підставою звільнення, порушує право на працю, гарантоване Конституцією України. У такому випадку при вирішенні питання щодо поновлення на роботі визначальним для суду є не встановлення незаконності у діях роботодавця при винесенні наказу про звільнення, оскільки таке звільнення на день винесення наказу правомірне, а перевірка існування правової підстави звільнення, яка фактично перешкоджала працівнику продовжувати роботу, та чи має працівник волевиявлення на продовження роботи.

Своє волевиявлення для продовження роботи, а відповідно і на продовження одержання заробітної плати він довів до відома роботодавця шляхом подання 12.03.2016 відповідної заяви, проте відповідач відмовив йому у можливості реалізації таких прав, а на звернення із проханням виплати середнього заробітку, отримав відмову.

В судовому засіданні представник КНП «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, представника КНП «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» та ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Згідно відомостей, що містяться у вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2014 року убачається, що ОСОБА_2 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, і призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді виправних робіт за місцем роботи в Коломийській станції екстреної (швидкої) медичної допомоги КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на строк один рік з відрахуванням в дохід держави 10 % заробітку, без призначення додаткового покарання.

Вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року скасовано в частині призначення ОСОБА_2 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України. Призначено ОСОБА_2 покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з наданням медичної допомоги, на один рік. Ухвалено строк відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання. В решті вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року залишено без змін (а.с. 13-16).

З наказу (розпорядження) про припинення трудового договору № 202-к від 29.07.2015 встановлено, що лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги ОСОБА_2 30.07.2015 звільнено відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку з набранням законної сили вироку Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року та вироку Апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року (а.с. 12).

ОСОБА_2 03.08.2015 прибув до Долинського виправного центру № 118 для відбування покарання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково та задоволено касаційну скаргу прокурора. Вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року щодо ОСОБА_2 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Звільнено ОСОБА_2 з Долинського виправного центру № 118 (а.с. 13-16).

ОСОБА_2 12.03.2016 звернувся із заявою до головного лікаря КЗ «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з вимогою про поновлення його на посаді лікаря з 14.03.2016 (а.с. 17).

КЗ «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» листом від 21.03.2016 на заяву ОСОБА_2 повідомив, що поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається виключно за рішенням суду (а.с. 18).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 2016 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілої на вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року щодо ОСОБА_2 закрито за відмовою від апеляційної скарги (а.с. 89-90).

Згідно ухвали Коломийського міськрайонного суду від 01 червня 2016 року ОСОБА_2 зараховано в строк відбування покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік призначеного за ч. 2 ст.140 КК України у вироку Коломийського міськрайонного суду від 25.11.2014 відбутий ним з 03.08.2015 по 19.02.2016 включно строк покарання у виді обмеження волі, та вважати ОСОБА_2 таким , що повністю відбув покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік, у зв`язку з чим звільнено засудженого ОСОБА_2 від відбування зазначеного покарання.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 344/4173/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги південно-східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 12 березня 2016 року (а.с.20-28).

Відповідно до наказу №143-к вiд 11.06.2019 ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаді лікаря з медицини невідкладних станів Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги з 12 березня 2016 року. Підставою для поновлення на роботі є рішення Верховного Суду від 28.11.2018 (а.с.29).

ОСОБА_2 25.06.2019 звернувся до головного лікаря КЗ «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з проханням виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.03.2016 по 12.06.2019 (а.с. 30).

Відповідач листом від 03.07.2019 з посиланням на положення ст. 1176 ЦК України запропонував позивачу з приводу даного питання звернутися до суду (а.с.31).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість твердження відповідача про наявність в цьому випадку підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України та відшкодування шкоди заподіяної внаслідок незаконного засудження, а також щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження роботи, є підставою для припинення трудового договору.

Вирішуючи справи про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, суди мають виходити з того, що з цих підстав трудовий договір припиняється при набранні законної сили вироком, яким працівника засуджено до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи, та що днем звільнення вважається останній день фактичного виконання ним трудових обов`язків.

Таким чином, ухвалення вироку, яким працівника засуджено до позбавлення або обмеження волі, є підставою для припинення трудового договору саме у зв`язку з тим, що працівник, відбуваючи покарання, фактично не може продовжувати роботу.

У разі скасування відповідного вироку така обставина як неможливість працівника продовжувати роботу, зникає.

Законодавством не визначений порядок поновлення трудових прав осіб, звільнених за п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у разі скасування ухваленого щодо них вироку, тобто у випадках, коли правова підстава звільнення відпала.

Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі з 12 березня 2016 року зазначив, що вирішуючи про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України, суди мають виходити з того, що з цих підстав трудовий договір припиняється при набранні законної сили вироком, яким працівника засуджено до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження такої роботи, та що днем звільнення вважається останній день фактичного виконання ним трудових обов`язків.

Також у цій постанові суд звернув увагу, що вирішуючи такий спір, варто виходячи з того, що право особи на працю є одним із фундаментальних прав людини, яке закріплене міжнародно-правовими актами і визнане усіма державами світу. Відмова працівнику, звільненому за п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у поновленні на роботі у разі скасування ухваленого щодо нього вироку, який став правовою підставою звільнення, порушує право на працю, гарантоване Конституцією України. Саме з моменту відмови КЗ «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_2 у поновленні на роботі його трудові права є порушеними і підлягають судовому захисту. У такому випадку при вирішенні питання щодо поновлення на роботі визначальним для суду є не встановлення незаконності у діях роботодавця при винесенні наказу про звільнення, оскільки таке звільнення на день винесення наказу правомірне, а перевірка існування правової підстави звільнення, яка фактично перешкоджала працівнику продовжувати роботу, та чи має працівник волевиявлення на продовження роботи.

Своє волевиявлення на продовження роботи, а відповідно і на одержання заробітної плати та інших виплат, належних працівнику за виконувану роботу, позивач довів до роботодавця шляхом подання відповідної заяви 12.03.2016. Проте, відповідач відмовив йому у можливості реалізації таких прав, що і дає йому підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

Оскільки ОСОБА_2 звертався до відповідача із заявою про поновлення на роботі, однак адміністрацією КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» відмовлено йому у поновленні на роботі, чим порушено право позивача на працю, що включає зокрема і право на отримання винагороди таким працівником за виконувану роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 2 вказаного закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Посилання відповідача про право ОСОБА_2 на отримання компенсації відповідно до вимог ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є необґрунтованими.

Поновлення судом права позивача на працю здійснено у зв`язку з скасуванням ухваленого щодо нього вироку, який на час звільнення був правовою підставою звільнення працівника з роботи. Тобто після скасування вироку суду стали відсутні обставини засудження працівника до позбавлення волі або до іншого покарання, які виключають можливість продовження роботи на попередньому місці.

Наявність будь-яких випадків, визначених ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які дають право на відшкодування позивачу за рахунок коштів державного бюджету заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій, судом не встановлені і такі випадки у цій справі відсутні.

З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апелянта про правомірність відмови позивачу у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу та отриманні компенсації на оздоровлення відповідно до вимог ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Судом першої інстанції здійснено розрахунок середнього заробітку відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, із застосуванням відомостей, що містяться у довідці № 390 вiд 06 вересня 2019 року. Оскільки графік роботи позивача передбачає розрахунок заробітної плати виходячи із кількості відпрацьованих годин, а не днів, то суд першої інстанції вірно провів розрахунок виплат за вимушений прогул виходячи із середньомісячного числа робочих годин.

Судом зазначено, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівниками бюджетної сфери чітко регламентована законами України, постановами Уряду, галузевими наказами і є складовою частиною фонду оплати праці. Однак позивачу у виплаті такої допомоги за 2018 рік відповідачем відмовлено, тому суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку, що позивач має право на її отримання і обґрунтовано стягнув її з відповідача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 лютого 2021 року залишити без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

В.А. Девляшевський