Справа № 183/5624/20
№ 2/183/1281/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
за участю секретаря Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання громадянина таким, що втратив право на користування житлом, -
09 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що їй, на підставі Договору дарування від 15 серпня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, належить житловий будинок АДРЕСА_1 . З 26 липня 1980 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В 2017 році їх шлюбні стосунку були припинені. Протягом трьох років позивач та відповідач проживають окремо один від одного. Позивач звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою судді Городецького Д.І. від 29 вересня 2020 року відкрито провадження по справі.
Відповідач, як член сім`ї, був зареєстрований в належному позивачу, на праві власності, житловому будинку АДРЕСА_1 , але не проживає за даною адресою з 2017 року. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстраційного обліку в належному їй житловому будинку, однак відповідач по теперішній час цього не зробив. ОСОБА_2 не проживає в будинку АДРЕСА_1 понад три роки, його особистих речей в будинку немає.
Через те, що відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1 не бажає, він створює позивачеві перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з даним позовом
Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с.13).
Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача ОСОБА_3 надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.20).
Відповідач в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, також, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.19), а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 26 липня 1980 року позивач та відповідач вступили в зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.4).
Позивач являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 15 серпня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1079 (а.с.5).
Згідно довідки виконкому Спаської сільської ради № 394 від 20 серпня 2020 року, в будинку АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , 1960 року народження (а.с.7).
Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.21).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають
Ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суду подано акт від 20 серпня 2020 року, складений депутатом Спаської сільської ради Грузин Н.Є., за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_2 дійсно зареєстрований, але не проживає в будинку АДРЕСА_1 з лютого місяця 2017 року, його особистих речей в будинку немає (а.с.8).
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідача у належному їй, на праві власності, житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем, при подачі позову, судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.1).
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання громадянина таким, що втратив право на користування житлом, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В.Сорока.