Номер провадження: 22-ц/813/4181/21
Номер справи місцевого суду: 494/953/19
Головуючий у першій інстанції Дєтков О. Я.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачЗаводівська сільська рада Березівського району Одеської області, правонаступник- Раухівська селищна рада Березівського району Одеської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 29 січня 2020 року у складі судді Дєткова О.Я.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

В обґрунтування вимог зазначила, що разом зі своєю дочкою ОСОБА_2 вона проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , але зареєстрована по АДРЕСА_2 . З 2007 року вона відкрито володіє та доглядає за житловим будинком по АДРЕСА_1 , утримує його, робить поточні та капітальні ремонтні роботи. Зазначений будинок на праві власності належить ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час після смерті ОСОБА_3 право на спадщину ніхто не заявив.

Заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 29 січня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з 2007 року вона разом зі своєю дочкою ОСОБА_2 проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , відкрито володіє та доглядає за житловим будинком утримує його, робить поточні та капітальні ремонтні роботи. Ще під час життя ОСОБА_4 позивач з дочкою доглядав за ним, прибирав та готував їжу. Право на спадщину ніхто не заявив. З 11.01.2017 позивач володіє на праві власності земельною ділянкою, площею 0,1699 га, за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Стаття 344 ЦК України не містить посилання на необхідність договору довічного утримання. Оригінали документів на будинок знаходяться у позивача.

Відповідач в судове засідання 10.08.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без участі його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вимогам закону.

Позивач як на підставу для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України посилалася на те, що вона за життя власника спірного будинку доглядала за ОСОБА_3 , проте договору довічного утримання між ними укладено не було. У вказаному будинку наразі проживає більше 10 років, утримує його та відкрито й добросовісно користуються ним.

З матеріалів справи слідує, що право власності на буд. АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 2 червня 2005 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 серпня 2019 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 липня 2005 року та технічним паспортом на житловий будинок від 6 травня 2005 року.

За поясненнями ОСОБА_1 , ОСОБА_3 помер.

Відповідно до довідки, виданої 06.10.2017 виконавчим комітетом Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована у будинку в АДРЕСА_2 з 2007 року разом з донькою ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження 12-291гс18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц (провадження 61-24031св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що позивач не набула права власності на спірне житло, натомість, за життя власника ОСОБА_3 , який помер, набула право користування спірним будинком, та приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення в неї права власності за набувальною давністю з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, тому за таких підстав позов задоволенню не підлягає.

Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.

Позивачем не надано доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що вона володіє майном не за волею власника і не знала, хто є власником.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, своїх висновків не вмотивував, фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не встановив, у зв`язку з чим рішення підлягає зміні з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті рішення слід залишити без змін.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 29 січня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 27.08.2021.

Головуючий:

Судді: