Справа № 462/5221/20 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/593/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Шеремети Н.О., Ванівського О.М.,

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Фактор» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимученого прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із позовом до ТзОВ «Грін Фактор» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимученого прогулу, просить суд поновити його на попередній роботі на посаді фахівця по роботі з дебіторською заборгованістю в ТОВ «Грін Фактор», стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.07.2020 по день поновлення на попередній роботі та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у жовтні 2018 року він написав заяву відповідачу про прийняття його на посаду фахівця по роботі з дебіторською заборгованістю на невизначений строк, тобто безстроково. Цього ж місяця відповідач видав наказ про прийняття його на вищезазначену посаду та визначив заробітну плату у розмірі 15 000 грн., однак відповідач проводив оплату у розмірі від 4 470 грн. до 5 180 грн. в місяць. Позивач зазначає, що він здійснював трудові відносини на філії відповідача, яка знаходилася у АДРЕСА_1 . Під час карантину сумлінно виконував свої трудові відносини. Однак, наказом від 14.07.2020 року № 230-к позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40, ст.ст. 147, 147-1, 148 КЗпП України. Наказ про звільнення було надіслано рекомендованим листом, який позивач отримав 28.07.2020 року. У наказі зазначено про дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, через ніби то відсутність на роботі 01, 02, 03, 04, 05, 08, 09, 10, 11, 12, 15, 16, 17, 18 та 19.06.2020 року. Позивач вважає таке його звільнення незаконним, оскільки 01.04.2020 року відповідач за підписом директора видав позивачу довіреність № 601 у тому, що останньому довіряється представляти інтереси відповідача. Відтак цією довіреністю чітко були визначені трудові обов`язки та права позивача. Також позивач зазначає, що у цій довіреності жодним чином не зазначено, що місце роботи позивача, як і робота повинна здійснюватися в приміщенні офісу, тому позивач виконував свої обов`язки у відповідності до умов визначених у довіреності.

З 01.06.2020 року керівником та іншими працівниками ТОВ «Грін Фактор» почалося блокування входу у систему 1С, входу в операційну систему комп`ютера та недопущення позивача у приміщення офісу. Також зазначає, що у зв`язку із карантином керівництво дозволило з початку до завершення карантину працювати не в офісі, а в домашніх умовах. Відтак просить суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Фактор» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимученого прогулу та стягнення моральної шкоди.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що його трудові обов`язки були визначені довіреністю №601, виданою 01.04.2020 за підписом директором ТОВ «Грін Фактор» Котова В.С. Звертає увагу, що довіреність не містить жодних застережень щодо його робочого місця. Зазначає, що у зв`язку запровадженням карантину, керівництво дозволяло працювати не в офісі, а в домашніх умовах. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 01 грудня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги .

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05 серпня 2021 року, є дата складення повного судового рішення 25 серпня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд виходив з тих обставин, що позовні вимоги є недоведеними.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що між сторонами у справі виникли трудові відносини. З довідки форми ОК-7 Пенсійного фонду України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу, вбачається, що ОСОБА_1 працював у ТзОВ «Грін Фактор» та останній виплачував заробітну плату позивачу.

Копією Наказу Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення № 230-к від 14.07.2020 року стверджується, що у зв`язку із відсутністю на роботі (з початку до кінця кожного робочого дня) в робочі дні 01, 02, 03, 04, 05, 08, 09, 10, 11, 12, 15, 16, 17, 18, 19 червня 2020 року фахівця по роботі з дебіторською заборгованістю Управління реструктуризації заборгованості ТОВ «Грін Фактор» ОСОБА_1 без поважних на те причин (прогулом), враховуючи доповідну записку від 19.06.2020 року про відсутність ОСОБА_1 на роботі, акт від 19.06.2020 року про відсутність на роботі ОСОБА_1 , лист від 19.06.2020 року на адресу ОСОБА_1 з пропозицією надати письмові пояснення причин відсутності на роботі, акт від 14.07.2020 року про відсутність пояснень ОСОБА_1 про причини відсутності на роботі, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 40, ст.ст. 147, 147-1, 148 КЗпП України застосовано до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення та наказано звільнити ОСОБА_1 з 14.07.2020 року, окрім цього наказано здійснити остаточний розрахунок у день звільнення.

Суд зазначає, що трудові відносини працівників, зокрема щодо підстав їх виникнення, зміни та припинення, врегульовано Кодексом законів про працю України.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як вбачається із Наказу Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення № 230-к від 14.07.2020 року було винесено:

-доповідну записку від 19.06.2020 року про відсутність ОСОБА_1 на роботі;

-акт від 19.06.2020 року про відсутність на роботі ОСОБА_1 ;

-лист від 19.06.2020 року на адресу ОСОБА_1 з пропозицією надати письмові пояснення причин відсутності на роботі;

-акт від 14.07.2020 року про відсутність пояснень ОСОБА_1 про причини відсутності на роботі.

Згідно доводів позовної заяви і апеляційної скарги, позивач стверджує, що його трудові права та обов`язки чітко визначені довіреністю ТзОВ «Грін Фактор» № 601 від 01.04.2020 року за підписом директора Котова В. С.

Як вбачається з довіреності ТзОВ «Грін Фактор» № 601 від 01.04.2020 року, така не видана виключно для представництва інтересів ТзОВ «Грін Фактор» перед фізичними особами, жодних прав і обов`язків як працівника згідно займаної посади довіреністю встановлено бути не може.

Правова природа довіреності означає письмове уповноваження та визначена у тому числі ч. 3 ст. 244 ЦК України, де зазначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Більш того, суд зазначає, що згідно аналізу КЗпП України права та обов`язки працівника визначені трудовим договором, зокрема у ст. 21 КЗпП України зазначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Стаття 29 КЗпП України встановлює обов`язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1)роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

З врахуванням вищенаведеного, доводи скаржника про те, що його трудові права та обов`язки були визначені вищезазначеною довіреністю, не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження позивача про те, що керівництво ТзОВ «Грін Фактор» дозволило з початку карантину встановленого Кабінетом міністрів України і до його завершення працювати не в офісі, не є підтверджено належними і допустимими доказами.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що Довіреністю № 601 від 01.04.2020 року, не може зазначати і не зазначає місце роботи позивача, як і те, що робота повинна здійснюватися в приміщенні офісу.

Звільнення за скоєння прогулу являється дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Так, згідно ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як визначено у ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Письмових пояснень про причину відсутності на роботі на пропозицію ТзОВ «Грін Фактор» надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу при винесенні рішення про поновлення на роботі.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегією суддів не встановлено порушення процедури звільнення позивача, в зв`язку з чим, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у сумі 50 000 грн. не підлягають задоволенню.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 01 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.О. Шеремета

О.М. Ванівський