Справа № 161/236/21
Провадження № 2/161/1372/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2021 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Борсук К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу №161/236/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що у вказаній квартирі зареєстрована вона, відповідач та двоє дітей. Зауважує, що шлюб з відповідачем розірваний 08.08.2019р., відповідач з 2019 року не проживає у даній квартирі, особистих речей не має, в утримані квартири участі не приймає.

Ухвалою суду від 22 січня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи у судовому провадженні.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, хоча вчасно та належним чином були повідомлені про час, місце та дату розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що справа в провадженні судді знаходиться з січня 2021 року, розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням представника позивача та у зв`язку з їх неявкою.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, у відзиві від 12 лютого 2021 року представник позивача позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що квартира є спільним сумісним майном подружжя, та є її співвласником. Крім того, просив стягнути з позивача 4 000,00грн. витрат, понесених на послуги адвоката.

Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд встановив таке.

Так, із 17 вересня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 серпня 2019 року у справі №161/20688/18 було розірвано (а.с. 8).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 травня 2008 року № 18764558 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б., зареєстрованого в реєстрі за №2030 (а.с. 6-7).

ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою від 16 червня 2020 року № 70155, виданою Департаментом ЦНАП Луцької міської ради (а.с. 11).

Згідно з актом ОСББ «Гулака-Артемовського 15А» від 08 жовтня 2020 року ОСОБА_2 з 01.01.2020 року у зазначеній квартирі не проживає.

Позивачка просить відповідача визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він не сплачує комунальні послуги, участі в утриманні житла не бере. Зауважує, що відповідач чинив насильство в сім`ї, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 зазначеного Кодексу).

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, а тому неможливо визнати ОСОБА_2 , який є співвласником квартири, таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачкою не може свідчити про те, що таке майно належить останній на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 березня 2021 року у справі № 459/5027/13-ц.

З наведених мотивів, враховуючи, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки право користування майном є складовою права власності.

Суд вважає, що факт домашнього насильства не підтверджений належними та допустимими доказами, позивачем не зазначено та не долучено доказів притягнення відповідача до відповідальності, а також безрезультатність заходів запобігання і громадського впливу суду не надано.

Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутнім в квартирі за місцем своєї реєстрації з 2019 року, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього.

Щодо стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн., суд зазначає таке.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК).

Витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог(ч. 2 ст. 141 ЦПК).

При цьому суд зобов`язаний врахувати: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК).

Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

До відзиву на позовну заяву представником відповідача надані суду: копію договору про надання правової допомоги адвокатом №08/02/21 від 08.02.2021р., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №19 від 29.06.1993 р., квитанцію до прибуткового касового ордера №08/02/21 від 08.02.2021р. на суму у розмірі 4 000,00грн., копію ордера на надання правничої (правової) допомоги від 12.02.2021р. серії АС №1015145.

У п. 4.3 договору вказано, що фіксована сума гонорару складає 4 000,00грн.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів відповідача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, а також відповідає предмету позову, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, у сумі 4 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 141, 247, 263, 265, 268, 282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк