Постанова

Іменем України

31 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 720/23/20

провадження № 61-17492св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Рулякова Віталія Володимировича на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року у складі судді Павлінчука С. С. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Владичан А. І., Кулянди М. І., Височанської Н. К.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 014/5810/44/16766 у розмірі 940 711,52 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 15 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк», банк), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/5810/44/06766, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 135 000,00 дол. США на строк до 15 листопада 2017 року, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором.

ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором № 014/5810/44/06766 належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 09 грудня 2014 року виникла заборгованість у загальному розмірі 78 584,00 дол. США.

Для врегулювання питання простроченої заборгованості 09 грудня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, згідно з якою умови кредитування були змінені шляхом видачі нового траншу кредитної лінії в розмірі 627 886,16 грн, який призначався для погашення заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором від 15 лютого 2008 року.

Жодних платежів після 15 листопада 2017 року позичальник на користь кредитора не здійснював.

У зв`язку з цим утворилася заборгованість в загальному розмірі 940 711,52 грн, з яких: 516 727,28 грн - сума основної заборгованості; 265 600,41 грн - проценти за користування кредитом; 146 695,99 грн - пеня; 108 743,54 грн - інфляційні втрати; 49 640,29 грн - три проценти річних.

19 червня 2018 року між ПАТ «Фідобанк» та позивачем був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за умовами якого банк передав свої права вимоги за кредитним договором новому кредитору - ОСОБА_1 , який набув права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_2 . У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Новоселицький районний суд Чернівецької області рішенням від 07 липня 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що немає підстав для задоволення позову оскільки позивач не довів обставини переходу права вимоги згідно з договором права відступлення прав вимоги від 19 червня 2018 року, зокрема, через те, що позивач не надав доказів сплати коштів новим кредитором банку за придбані права вимоги.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Чернівецький апеляційний суд постановою від 26 жовтня 2020 року рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 014/5810/44/16766 в розмірі 940 711,52 грн, яка складається із: 516 727,28 грн - заборгованість за кредитом; 265 600,41 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 146 695,99 грн - пеня; 108 743,54 грн - інфляційні втрати; 49 640,29 грн - три проценти річних. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту переходу до ОСОБА_1 права вимоги за кредитним договором, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у цій справі, оскільки сторони договору визначили, що його підписання та нотаріальне посвідчення є підтвердженням факту, що новий кредитор уже сплатив визначену сторонами ціну договору. Цей договір підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л. І. 19 червня 2018 року.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Руляков В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили і не надали правової оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, договору про відступлення права вимоги. Не проаналізувавши всі умови договору про відступлення суди, не встановили мети укладення цього договору з урахуванням того, що його було укладено на стадії ліквідації банку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому суди не врахували, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Саме ця обставина доводить той факт, що пред`явлений у цій справі позов не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення суду підлягають скасуванню.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що вона є законною і обґрунтованою. Доводи, наведені в касаційній скарзі, не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують доведених обставин і не обґрунтовують порушення судом норм матеріального та процесуального права, які давали би підстави для скасування оскаржуваного судового рішення. Доводи касаційної скарги про невідповідність висновків судів попередніх інстанцій правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 є необґрунтованими, оскільки у справі, що переглядається, договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором був укладений у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється законом.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

23 лютого 2021 року справа № 720/23/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що 16 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/5810/44/06766 за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 135 000,00 дол. США на строк до 15 листопада 2017 року із сплатою 12 % річних.

09 грудня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» і ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, згідно з якою умови кредитування були змінені, а позичальнику було видано новий кредит в сумі 627 886,16 грн, який призначався для погашення заборгованості перед банком за кредитним договором у розмірі 78 584,00 дол. США зі строком користування кредитними коштами до 15 листопада 2017 року із сплатою 12,5 % річних з дати укладення угоди до 31 грудня 2015 року, з 01 червня 2016 року до кінця дії договору із сплатою 20 % річних, а в разі прострочення сплати понад 90 календарних днів, може бути встановлена ставка в розмірі 24 % річних.

19 червня 2018 року між ПАТ «Фідобанк» як первісним кредитором та ОСОБА_1 як новим кредитором був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого банк передав свої права вимоги за кредитним договором № 014/5810/44/06766 новому кредитору ОСОБА_1 , що підтверджується додатком 1 до цього договору.

Згідно з пунктом 1.1 договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги сторони погоджуються, що за правовою природою цей договір є правочином з передання банком шляхом продажу прав вимоги, визначених у цьому договорі, новому кредитору (відступлення прав вимоги).

Пунктом 2.2 зазначеного договору передбачено, що новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4.1 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами.

Згідно з пунктом 4.1 договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги сторони домовилися, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 160 523,74 грн. Ціна договору сплачується новим кредитором банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором відповідно до пункту 6.6 цього договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор.

Пунктом 6.6 договору визначено, що він набуває чинності з дати його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Сторони домовились, що усі витрати, пов`язані з укладенням цього договору, покладаються на нового кредитора. Будь-які зміни та доповнення до цього договору є чинними за умови підписання їх сторонами та нотаріального посвідчення.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).

Суди встановили, що 19 червня 2018 року між ПАТ «Фідобанк» як первісним кредитором та ОСОБА_1 як новим кредитором був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за умовами якого банк передав свої права вимоги за кредитним договором від 16 листопада 2007 року № 014/5810/44/06766 новому кредитору ОСОБА_1 .

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за його ознаками є договором, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на ОСОБА_1 як нового кредитора. ОСОБА_1 не набув право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договору відступлення права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором. Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо місить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Крім того, положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач на підставі договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19 червня 2018 року набув права вимоги за кредитним договором від 16 листопада 2007 року № 014/5810/44/06766.

Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19 червня 2018 року не містить умов, які передбачали би передання грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Цей правочин є купівлею-продажем прав вимоги та за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України і суб`єктний склад на укладення яких не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявність у ОСОБА_1 як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11.

Враховуючи зазначене, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.

Доводів про неправильність обчислення стягнених з відповідача сум касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

У касаційній скарзі заявник просив скасувати як рішення місцевого суду, так і постанову апеляційного суду, якою скасоване рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду про задоволення позову, немає підстав для скасування рішення місцевого суду, тому що воно вже скасоване за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін її виконання необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рулякова Віталія Володимировича залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун