Справа № 463/2381/20 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/1554/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» про визнання договору частково недійсним.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він та ПАТ «Банк «Київська Русь» уклали кредитний договір № 227/08-13 від 02 серпня 2013 року, за умовами якого банк надав йому кредит в розмірі 62980 грн на строк до 01 серпня 2018 року зі сплатою 12,5 % річних фіксованої ставки. Пунктом 1.4 кредитного договору № 227/08-13 від 02 серпня 2013 року передбачена щомісячна фіксована плата за користування кредитом, а пунктом 5.3. передбачено, що при розрахунку процентів календарний рік приймається 360 днів. Стверджує, що звертався до банку з проханням роз`яснити, що таке фіксована плата та які послуги отримує споживач внаслідок сплати цієї фіксованої плати та як банк розуміє 5.3. кредитного договору, однак банк надав відповідь, яка лише стверджувала про обізнаність позивача перед укладенням договору про необхідність оплатити цієї комісії, не надаючи роз`яснень за що сплачуються кошти позичальником. Зазначає, що банк, користуючись своїм становищем сильнішої сторони договору, оманливим шляхом передбачив у тексті кредитного договору несправедливі умови, а саме: фіксовану плату за надання кредиту, щомісячну фіксовану плату за користування кредитом, несправедливу формулу розрахунку процентів за користування кредитом, що стало наслідком нарахування процентів за користування кредитом за фактично вищою ставкою, ніж погоджено сторонами у кредитному договорі. Вказує, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою, є нікчемною. Вважає, що супутня послуга може надаватися, а плата за надання останньої може стягуватися, якщо споживач може її отримати поза межами споживчого кредитування, тому послуга «надання кредиту» не є окремою банківською послугою, а послуга «щомісячна фіксована плата за користування кредитом» за своєю суттю дублює призначення покладене на інститут процентів за користування кредитними коштами. Наголошує, що банк, фактично ненадаючи щомісячної послуги користування кредитом, нараховував плату за користування кредитом за істотно вищою ставкою, ніж це передбачено кредитним договором, а саме 17,42 % річних і вище. З наведених підстав просить:

- визнати частково недійним кредитний договір від 02 серпня 2013 року № 227/08-13, що укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 , а саме:

1.1 визнати недійсним пункти 1.4, 2.6, 5.3;

1.2. виключити з пунктів 1.1., 2.1, 2.2., 2.3, 2.4, 2.7, 2.8, 3.1, 7.2 слова «щомісячна фіксована плата за користування Кредитом»;

1.3. виключити з пункту 1.2 слова «та фіксовану плату за надання Кредиту в розмірі 1.69 (один цілий шістдесят дев`ять) процентів від суми Кредиту, зазначеної в п. 1.1 даного Договору»;

1.4 виключити з пункту 4.1 слова «а платежі по щомісячній фіксованій платі за користування Кредитом розраховуються виходячи з суми Кредиту, зазначеної в п.1.1 даного Договору;

-вважати оплату сплаченої фіксованої плати за видачу кредиту та щомісячних фіксованих плат за користування кредитом зарахуванням відповідного дня основного грошового зобов`язання згідно Кредитного договору від 02 серпня 2013 року № 227/08-13, що укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 ;

-зобов`язати ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТзОВ «Росвен Інвест Україна» повідомити ОСОБА_1 про загальну вартість кредиту у формі таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що ж додатком № 2 до Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 № 49.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд не надав правової оцінки його доводам щодо несправедливості окремих умов договору, які є змістом позовних вимог, незважаючи на те, що обов`язком суду є розглянути основоположні аргументи сторони та у разі відхилення їх навести мотиви такого відхилення. Зазначає, що умови кредитного договору про те, що суми кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача, річна відсоткова ставка, умови дострокового повернення кредиту, є істотними умовами договору. Вважає, що умови кредитного договору № 227/08-13 від 02 серпня 2013 року щодо сплати фіксованої плати за надання кредиту, щомісячної фіксованої плати за користування кредитом, несправедлива формула розрахунку процентів за користування кредитом, що стало наслідком нарахування процентів за користування кредитом за фактично вищою ставкою, ніж погоджено сторонами у кредитному договорі, є несправедливими умовами, які створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Вказує, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Наголошує, що банк, фактично ненадаючи щомісячної послуги користування кредитом, нараховував плату за користування кредитом за істотно вищою ставкою, ніж це передбачено кредитним договором, а саме 17,42 % річних і вище. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що 02 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Київська Русь» укладено Кредитний договір № 227/08-13, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит в сумі 62 980 грн 00 коп. строком з 02 серпня 2013 року по 01 серпня 2018 року на придбання транспортного засобу, а позичальник зобов`язується погашати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, щомісячну фіксовану плату за користування кредитом та можливі штрафні санкції.

Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору Позичальник зобов`язується сплатити супутні послуги, які наведені в Додатку №1 та фіксовану плату за надання кредиту в розмірі 1,69% від суми кредиту.

Згідно із пунктом 1.3.Кредитного договору процентна ставка по кредиту встановлюється у розмірі 12,5% річних. Тип процентної ставки фіксована.

Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору встановлюється щомісячна фіксована плата за користування кредитом в розмірі 0,39% від суми кредиту, зазначеної в п.1.1. цього договору.

Як зазначено в п. 2.6. Кредитного договору в день отримання кредиту сплатити фіксовану плату за його надання в розмірі 1,69 % від суми кредиту , зазначеної в п. 1.1. цього договору.

За змістом п. 5.3. Кредитного договору, при розрахунку суми процентів календарний рік приймається за 360 днів (метод нарахування факт/360).

Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що позивач просить:

-визнати недійсними пункти 1.4., 2.6., 5.3. Кредитного договору;

-виключити з пунктів 1.1., 2.1., 2.2., 2.3., 2.4., 2.7. 2.8., 3.1., 7.2. слова «щомісячна фіксована плата за користування кредитом»;

-виключити з п.1.2. слова «та фіксовану плату за надання кредиту в розмірі 1,69% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору;

-виключити з п. 4.1. слова «а платежі по щомісячній фіксованій платі за користування кредитом розраховуються виходячи із суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору.

Також позивач просить вважати оплату сплаченої фіксованої плати за видачу кредиту та щомісячних плат за користування кредитом зарахуванням сплати за основним зобов`язанням, а також просить зобов`язати відповідача повідомити позивачу загальну вартість кредиту.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно зі змістом частини першої статті 627, частини першої статті 628 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності(правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що «під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19) зроблено висновок по застосуванню статті 215 ЦК України та вказано, що «підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину».

З огляду на час укладення кредитного договору (02 серпня 2013 року), і такий є споживчим кредитом, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон) в новій редакції, викладеній Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, що набрала чинності з 13 січня 2006 року, і яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18).

Відповідно до частини другої статті 11 Закону (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі (абзац другий частини четвертої статті 11 Закону в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) було визначено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно статті 18 Закону (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року в справі № 450/3260/16-ц (провадження № 61-19614св20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті З, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції встановивши, що при укладанні спірного договору сторони погодили всі істотні умови, позивачу, як споживачу, до моменту його підписання була надана уся необхідна інформація, визначена частиною другою статті 11 Закону, а останнім не надано доказів, що при підписанні договору та його умов його волевиявлення не було вільним, дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Не встановлено і будь-яких несправедливих умов спірного договору, обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, які ним виконувались, до моменту вчинення у січні 2020 року виконавчого напису про стягнення з позивача заборгованості за спірним договором, а з вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду після цього, а саме у березні 2020 року, що може свідчити про недобросовісність його поведінка, яка спрямована на ухилення від виконання взятих на себе договірних зобов`язань.

Щодо встановлення умовами договору щомісячної фіксованої плати за користування кредитом в розмірі 0,39% від суми кредиту, на думку колегії суддів, така відповідає змісту послуги у визначенні Закону, та не є збором, відсотками, комісією, платежем, які не є послугою у визначенні цього Закону. Також правомірним є встановлення у договорі одноразового платежу (фіксованої плати) за його надання, що також відповідає вимогам Закону. Щодо визнання недійсним пункту договору (п. 5.3.), яким встановлено база (календарний рік приймається за 360 днів), яка береться за основу при розрахунку суми процентів, позивачем не надано на підтвердження недійсності цієї умови жодного доказу з відповідним нормативним обґрунтуванням.

З огляду на те, що колегія суддів не знаходить підстав для визнання недійсними положень договору, якими встановлено щомісячну плату за користування кредитом, а також одноразову плату за його видачу, не підлягають до задоволення позовні вимоги про виключення з інших пунктів посилань на ці положення. Також, законодавство у сфері захисту прав споживачів не передбачає такого способу захисту, як виключення певних положень з договору, укладеного із споживачем.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними окремих положень оспорюваного договору, не підлягають задоволенню, як похідні, позовні вимоги про зарахування сплаченої фіксованої плати за видачу кредиту та щомісячних плат за користування кредитом у сплату за основним зобов`язанням.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача повідомити позивачу загальну вартість кредиту, така не може бути задоволена, з огляду на те, що така інформація надана позивачу при підписання спірного договору, а також не може бути самостійним та ефективним способом захисту, адже спору між сторонами у цій частині, не існує.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.08.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.