Справа № 495/279/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, яка була завдана звинуваченням її у шахрайстві,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 р. позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення з них солідарно на її користь моральної шкоди в розмірі 10 000,00 гривень, яка була спричинена в результаті її звинувачення у шахрайських діях щодо отримання спадкових прав після смерті її рідної сестри ОСОБА_5 .

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що ОСОБА_3 звинуватив її в шахрайських діях щодо отримання частині спадщини, яка залишилися після смерті її рідної сестри ОСОБА_5 та у введенні у оману державної нотаріальної контори під час подання відповідних документів щодо прийняття спадкових прав від своєї померлої сестри.

За таких обставин позивачка ОСОБА_2 вирішила звернутися до суду з позовом щодо стягнення солідарно моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який у судових засіданнях озвучив позицію ОСОБА_3 по звинуваченню її у шахрайських діях щодо отриманні нею 19.06.2012 р. свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її рідної сестри ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_3 надав суду відзив у якому позовні вимоги позивачки не визнав та зазначив, що він разом з ОСОБА_5 був співвласником частини спірного будинку з господарським будівлям та спорудами по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем її майна стала ОСОБА_2 , яка всі нотаріальні дії, щодо отримання спадкового майна, здійснила на підставі оскарженого рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р. по цивільній справі №2о-132/10, яким було встановлено, що ОСОБА_5 була рідною сестрою ОСОБА_2 .

Він, як співвласник майна був заінтересованою особою, однак до участі у справі, не зважаючи на те, що ОСОБА_2 достовірно знала про те, що він є співвласником частини будинку залучений не був. Так як від наслідків встановлення родинних відносин залежав об`єм майна, яке він міг би отримати у власність, то він подав апеляційну скаргу на рішення по справі №2о-132/10 оскільки, на його думку, досліджені судом докази не давали підстав для встановлення факту родинних зав`язків між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

При цьому ОСОБА_3 зауважив, що до подання апеляційної скарги, особа, яка не приймала участі у справі, не може ознайомитися з матеріалами справи, то він був змушений подати скаргу виключно на підставі тих документів на які йшлося посиланні у рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р. та на свідоцтво про укладення шлюбу між його батьком та ОСОБА_6 . Звернення з апеляційною скаргою на рішення суду є реалізацією його конституційного права, а тому подання ним апеляційної скарги ніяким чином не порушило прав позивачки. Твердження позивачки про те, що він її звинуватив у шахрайстві є її необґрунтованим припущенням. Крім того, позивачкою не наведено в чому полягає завдання їй матеріальної шкоди та не доведено взагалі завдання їй моральної шкоди. За цих обставин він просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 надав до суду відзив у якому з позовними вимогами не погодився і зазначив, що він як адвокат, надавав правову допомогу ОСОБА_3 при підготовці апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р. по цивільній справі №2о-132/10 та був його представником при її розгляді у суді апеляційної інстанції, що передбачено законодавством та є правомірною діяльністю. Пославшись на Конституцію України адвокат зазначив, що однією зосновних засад судочинства в Україні є забезпечення державою апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, а тому право звернення з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції є конституційним правом особи та є правомірною дією. Висловлення сторони по справі та його представників, щодо обґрунтованості та доведеності судового рішення носять оціночний характер, а томувони не можуть розцінюватися як пряме звинувачення у шахрайстві. Згідно діючого законодавства забороняється ототожнення адвоката з клієнтом, втручання у його правову позицію, а висловлювання у справі у тому числі і ті, що відображають позицію клієнта, не можуть бути підставою для притягнення адвоката до будь якої відповідальності. За таких міркувань відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала та просила їх задовольнити з підстав, які були викладені у позовної заяві.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, однак в порядку ст.211 ЦПК України подали клопотання у якому просили суд розглянути їх справу без їх участі, а за наслідками розгляду справи просили у задоволенні позову відмовити з мотивів викладених ними у відзивах поданих ними на позовну заяву.

Вислухавши думку представника позивача та вивчивши надані сторонами докази, суд доходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в зв`язку з наступним.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України та ст.ст. 4, 13 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду з метою захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень шляхом надання суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

Позивачка наголосила, що при розгляді 07.06.2010 р. Малиновським районним судом м.Одесиу справі №2о-132/2010 знаходилися копії наступних документів: довідка про причину смерті ОСОБА_5 ; свідоцтво про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_11 та ОСОБА_6 ; свідоцтво про смерть ОСОБА_5 ; метрична виписка ОСОБА_10 та посвідка про народження ОСОБА_8 і саме ці документи стали підставою для прийняття Малиновським районним судом м.Одеси рішення по справі.

У мотивувальній частині Постанови Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року по справі №2о-132/10, вказано, що Одеський апеляційний суд дослідив ці документи та їх оригінали, а саме: копію довідки про причину смерті ОСОБА_5 ; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , копію свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; копію свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_11 та ОСОБА_6 ; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 ; копію метричної виписки ОСОБА_10 ; копія посвідки про народження ОСОБА_8 .

Наявність у матеріалах справи №2о-132/10 вказаних документів стала підставою для відмови 12.12.2019 р. Одеським апеляційним судом у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 та залишення без змін рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р.

У той же час, у мотивувальній частини рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010р. вказано, що суд дослідив: посвідку про народження ОСОБА_12 де зазначено, що її батьками є ОСОБА_13 (по батькові не розбірливе) та ОСОБА_14 ; метричний витяг про народження ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 де її батьками вказані ОСОБА_16 (по батькові не розбірливе) і ОСОБА_14 та довідку Державного архіву Одеської області №487 від 28.04.2010 року у якій зазначено, що книги реєстрації актів записів про народження по с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області за 1931 рік на державне зберігання не надходили (втрачені в роки ВВВ 1941-1945 роки).

Отже оскаржене рішення суду першої інстанції не містить посилань на документи, на які є посилання суду другої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК України (в ред. 2004 р.); ст. 263 ЦПК України (в ред.2017 р.), судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.212 ЦПК України (в ред. 2004 р.), яка діяла на момент прийняття 07.06.2010 р. Малиновським районним судом м.Одеси рішення, суд, після всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів повинний був надати їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, а результати оцінки досліджених доказів суд повинний був відобразити у рішенні.

Згідно ст. 215 ЦПК України (в ред. 2004 р.); ст. 263 ЦПК України (в ред.2017 р.), у описовій (мотивувальній) частині рішенні суду повинно бути зазначені докази, які суд безпосередньо дослідив у судових засіданнях.

Отже, оскільки у рішенні суду від 07.06.2010 р. є посилання на посвідку про народження ОСОБА_12 , метричний витяг про народження ОСОБА_15 тадовідка Державного архіву Одеської області №487 від 28.04.2010р., то суд вважає, що тільки ці документи і досліджувалися судом першої інстанції в якості доказів.

31.10.1987 р. між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, однак рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р. посилання на свідоцтво про укладення шлюбу не містить, а тому встановити, що ОСОБА_10 змінила прізвище і стала ОСОБА_17 , а потім набула прізвище ОСОБА_18 на оглянутих судом першої інстанції та описаних ним у рішенні документах встановити не можливо.

Таким чином, суд доходить до висновку, що хоча документи, а саме: копія довідки про причину смерті ОСОБА_5 ; копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; копія свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_9 з ОСОБА_10 ; копія свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_11 та ОСОБА_6 ; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , на які посилається позивачка та які були описаніу Постанові Одеського апеляційного суду від 12.12.2019 р. і були у матеріалах цивільної справи №2о-132/10, однак судом першої інстанції вони не досліджувалися, оскільки посилань на них у описової (мотивувальної) частині рішення Малиновського районного судум.Одеси від 07.06.2010 р. не існує.

Суд вважає, що така розбіжність між документами наявними у матеріалах справи №2о-132/10 і документами та їх змістом, які були описані у рішенні Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р., дали ОСОБА_3 вагомі підстави сумніватися у обґрунтованості цього рішення, а ці сумніві щодо достатності належних, допустимих, достовірних доказів та обґрунтованості оскарженого рішення викласти у апеляційній скарзі, поданої ним на рішення суду по справі №2о-132/10.

Ще до подання апеляційної скарги, представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4., 06.01.2019 р. звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, однак у наданні матеріалів справи для ознайомлення йому було відмовлено так як ОСОБА_3 не був стороною у справі№2о-132/10.

Згідно ст.8 ЦПК України (в ред. 2017р.) до подання апеляційної скарги ОСОБА_3 не мав можливості ознайомитися з матеріалами справи в зв`язку з чим, суд погоджується з відповідачем ОСОБА_3 , що він був змушений подати апеляційну скаргу посилаючись лише на ті докази, які були описані у оскарженому рішенні Малиновського районного суду м.Одеси та наявної у нього копії свідоцтва про укладення 31.10.1987 р. шлюбу між його батьком ОСОБА_11 та ОСОБА_6 .

Відповідно до ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в України є забезпечення державою апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, а тому суд погоджується з думкою відповідачів, що право звернення з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції є конституційною, а тому правомірною дією.

Згідно ст.23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Оскільки подання апеляційної скарги є правовірною дією, а тому само по собі подання апеляційної скарги у якої висловлені критичне відношення до оскарженого процесуального рішення не може завдати моральної шкоди, в зв`язку з чим у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди повинно бути відмовлено.

Пункт 5 ст. 356 ЦПК України, зобов`язує особу, яка подає апеляційну скаргу викласти у неї в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Оскільки вказана стаття є імперативною нормою права, то ці відомості у обов`язковому порядку повинні бути викладені у апеляційної скарзі. З огляду на те, що апеляційний суд прийняв скаргу до розгляду і відкрив апеляційне провадження, то суд доходить до висновку, що ОСОБА_3 ці вимоги законодавства до форми та змісту апеляційної скарги були виконані.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_3 висловив свої міркування щодо незаконності та необґрунтованості оскарженого рішення суду по справі №2о-132/10, тобто виконав вимоги законодавства.

Апеляційна скарга це процесуальний документ, яким сторона по справі оскаржує рішення суду першої інстанції, до апеляційного суду шляхом висловлення певної критики судового рішення.

Таким чином при, складанні апеляційної скарги її автор викладає свої міркування і сумніви щодо достатності, належності, достовірності та допустимості доказів, відповідності висновків суду обставинам справи, дотримання або недотримання норм процесуального законодавства та матеріального права, тобто висловлює своє негативне та критичне ставлення щодо законності таобґрунтованості прийнятого рішення

Ці критичні та негативні висловлювання ОСОБА_3 щодо законності та обґрунтованості оскарженого рішення, які викладені у апеляційній скарзі, носять оціночний характер і не можуть бути розцінені судом, як звинувачення нимпозивачки ОСОБА_2 у шахрайстві.

Суд вважає, що відсутність у рішенні суду по справі №2о-132/10 посилань на документи, які були у справі, однак не були описані у рішення давали підстави ОСОБА_3 висловитися щодо недостовірності наданоїзаявницею суду інформації та відсутності у справі достовірних доказів спорідненості ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ..

За таких обставин суд вважає, що висловлювання апелянта у апеляційній скарзі та у суді на її підтримку не є звинуваченням позивачки у шахрайстві, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено.

Статтею 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» заборонено ототожнення адвоката з клієнтом та втручання у правову позицію адвоката.Його висловлювання у справі, у тому числі ті, що відображають позицію клієнта не можуть бути підставою для притягнення адвоката до відповідальності, якщо ним не були порушені професійні обов`язки адвоката.

Оскільки позивачкою не наведено і не доведено порушень адвокатом своїх професійних обов`язків, перелік яких викладений у ст.21 вищевказаного Закону, то у задоволенні позовних вимог повинно бути відмолено.

Право особи на відшкодування моральної шкоди гарантується ст.ст. 32, 56, 62 Конс-титуції України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода, яка відшкодовується винною особою, може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: 1) характеру правопорушення; 2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; 3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; 4) інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування суд має дотримуватися принципів розумності і справедливості.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, під час розгляду справи суд має визначити, яка саме моральна шкода була завдана особі, якого розміру відшкодування доцільно визнати необхідним для неї та чи взагалі можна обставини, на які посилається потерпілий, вважати моральною шкодою.

Згідно з ч. 2 п. 5 вищевказаної Постанови, доведенню підлягають: 1) наявність моральної шкоди; 2) протиправність діяння її заподіювача; 3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; 4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Оскільки позивачкою ОСОБА_2 не доведена протиправність дій відповідачів, наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням, а також вини осіб, яких вона вважає заподіювачами шкоди, то у задоволенні позову повинно бути відмовлено.

За приписами ст.141 ЦПК України суд повинний здійснити між сторонами розподіл судових витрат передбачених ст.133 ЦПК України.

В процесі розгляду справи, відповідач ОСОБА_3 при поданні відзиву наголосив про свій намір, а потім подав клопотання щодо відшкодування витрат пов`язаних з наданням йому правової допомоги при розгляді судом цієї справи в розмірі 3000,00 гривень.

На підтвердження судових витрат здійснених за надання йому правової допомоги ОСОБА_3 суду були надані: ордер адвоката, договір про надання йому правової допомоги від 28.08.2020р.; розрахунок гонорару у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень та оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №60 від 23.11.2020 р. про оплату ним правової допомоги у обумовлені договором 3000,00 гривень.

З вказаних документів вбачається, що сторони визначили розмір гонорару у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень, яка не залежить від кількості, складності та часу витраченого адвокатом на складання процесуальних документів, а також від кількості судових засідань на яких він був присутнім та витраченого на це часу. Суд вважає, що витрати ОСОБА_3 на оплату правової допомоги наданої адвокатом у розмірі 3000,00 гривень, розрахунок і сплата яких підтверджена наданими документами та квитанціями, є співмірними із складністю справи, об`єму виконаних адвокатом робіт та із значенням справи для відповідача, а тому ця вимога підлягає задоволенню.

Згідно 141 ЦПК України витратипонесені відповідачем, які пов`язані з наданням йому правової допомоги (ст.131 ЦПК) повинні бути відшкодовані позивачем, якщо у задоволенні позову буде відмовлено. Так як суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовляє, то понесені ОСОБА_3 витрати повинні бути відшкодовані.

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, яка була завдана звинуваченням її у шахрайстві, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3000 (три тисячі) гривень судових витрат у вигляді оплаченого ним гонорару за надання йому адвокатом правової допомоги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя В.К.Кочко