Провадження №2/367/1520/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

09 серпня 2021 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

Головуючої судді Саранюк Л.П.

при секретарі Герус Н.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ірпінського міського суду при судовому розгляді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.06.2014 між ними був укладений договір про поділ майна подружжя, згідно якого він повинен виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за об`єкт незавершеного будівництва, який належить йому та є його приватною власністю у розмірі 50% вартості об`єкта, а саме 170 000,00 грн.

Вказує, що повну вартість об`єкту, а саме 340 000,00 грн. ними було визначено на свій розсуд без залучення експертів. На думку позивача, ця сума значно завищена, адже ринкова вартість даного будинку набагато нижча. Однак, у зв`язку із своїм пригніченим станом після розлучення, він був вимушений погодитися на ці невигідні для нього умови.

Стверджує, що згідно вимог чинного законодавства договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Однак, у порушення вищевикладеного укладений ним з відповідачем Договір не був нотаріально посвідченим.

Вказує, що у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

У зв`язку з вищевикладеним просить суд визнати договір про поділ майна від 20.06.2014 недійсним.

В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши обґрунтування позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.06.2014 року у зв`язку з розірванням шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір про поділ майна подружжя.

Ініціатором підписання даного договору був Позивач.

Згідно п. 3 Договору спільним майном подружжя є незавершене

будівництво - житлового будинку (двохповерховий будинок у АДРЕСА_1 ) вартість даного будинку (за згодою сторін) становила 340 000,00 грн.

Відповідно до п. 4 та п. 5 Договору за взаємною згодою сторін за даним Договором об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок залишився у власності ОСОБА_1 , при цьому останній зобов`язується сплатити грошову компенсацію, що становить 50% вартості об`єкта на користь ОСОБА_2 у розмірі 170 000,00 грн. рівними платежами у розмірі 2 362,00 грн. до 13-го числа кожного місяця починаючи з моменту укладення даного договору протягом 6 (Шести) років. (72-х місяців) тобто до 2020 року.

У зв`язку з систематичним невиконанням умов даного договору ОСОБА_2 у вересні 2017 року зверталася до суду із позовом про стягнення заборгованості по даному Договору у зв`язку з грубим порушенням умов Договору.

28.03.2018 Печерський районний суд міста Києва по справі № 757/55696/17-ц задовольнив позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та стягнув з ОСОБА_1 заборгованість по Договору про поділ майна подружжя у розмірі 16 534,00 грн., з липня 2017 року по січень 2018 рік (за шість місяців) та додаткові втрати та штрафи у розмірі 4 276,54 грн.

14.11.2018 Київський апеляційний суд Апеляційну скаргу ОСОБА_1 по справі № 757/55696/17-ц залишив без задоволення.

12.12.2018 Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду по справі № 757/55696/17-ц відмовив ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України «Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».

Враховуючи, що у цивільній справі № 757/55696/17-ц, рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що даний Договір є фактично виплатою компенсації у Договорі про поділ майна подружжя і без введення об`єкту в експлуатацію майно не є нерухомістю, а тому укладений між сторонами Договір не потрібно було нотаріально посвідчувати.

Право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. А якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Таким чином, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено /та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 у справі №6-159цс15.

Позивач визнав даний договір та три роки виплачував компенсацію за отримане майно по Договору про поділ майна подружжя, однак останні 1,5 роки перестав виплачувати щомісячні виплати в розмірі 2 362,00 грн.

Враховуючи, що Позивач систематично порушував умови договору Відповідач звернулася до суду із позовом про дострокове (повне) повернення заборгованості по даному Договору.

15.12.2018 Відповідач зверталася до Позивача із вимогою дострокового (повного) повернення залишку коштів по договору про поділ майна подружжя.

26.12.2018 Відповідач повторно звернулася до Позивача із вимогою дострокового (повного) повернення залишку коштів по договору про поділ майна подружжя, але жодної відповіді на вказані вимоги не отримала.

20.05.2019 Печерський районний суд м. Києва (справа № 757/1509/19-ц) задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по договору про поділ майна подружжя в повному обсязі, рішення суду набрало законної сили.

При цьому, на момент укладення договору про поділ майна подружжя житловий будинок (об`єкт незавершеного будівництва) перебував на стадії будівництва, а технічна документація на стадії розробки, тобто даний будинок не був зареєстрований у встановлений законом порядку у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, без введення об`єкта в експлуатацію майно не є нерухомістю, а тому укладений між сторонами Договір не потрібно було нотаріально посвідчувати.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач не сплатив грошової компенсації передбаченої умовами Договору, у зв`язку з чим Відповідач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав. Також позивач не надав суду доказів того, що об`єкт права спільної сумісної власності подружжя збудовано після розлучення та не надав доказів того, що вартість об`єкту незавершеного будівництва завищено.

Крім того, відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК країни, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Поряд з цим, у п. 8 Договору зазначено про те, що договір відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, що мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу та правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, які створюються даним договором, а також засвідчують, що у договорі визначені всі істотні умови, про що свідчать особисті підписи.

Також суд приймає до уваги подане відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, котре обґрунтовано тим, що позивач звернувся до суду з даним позовом лише через 5 (п`ять) років після підписання договору.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 258,259, 263-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 3000,00 (три тисячі гривень 00 копійок).

Повний текст рішення буде виготовлено на протязі 10 днів, а саме 19.08.2021 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Л.П. Саранюк