Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4472/20 Головуючий у 1-й інст. Моголівець І. А.
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,
суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу № 279/4472/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Моголівець І.А. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини від всіх його доходів, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття, починаючи з дня подачі заяви до суду та стягнути з відповідача на своє утримання аліменти в розмірі 2500 гривень щомісяця до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 27.11.2019 по даний час перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу має неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є відповідач. Вказує, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини та її, як дружини не надає, чим ставить їх в тяжке матеріальне становище. Крім того, зазначає, що на даний час вона не працює так як перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. Враховуючи наведене, вважає, що несплата відповідачем коштів на утримання їх сина ставить їх у скрутне матеріальне становище, що призводить до порушення прав дитини на нормальний розвиток.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.09.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання, як дружини, в розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів, щомісяця, до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, починаючи з 15.09.2020. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1816,00 грн судового збору. В решті позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати частково та ухвалити нове судове рішення про відмову у стягненні аліментів на дружину, вирішити питання судових витрат.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що можливості на утримання дружини немає, так як сплачує кошти за оренду житла та на речі необхідні для військової служби та амуніцію. Тому вважає, що сплата аліментів в розмірі 1/6 частини на утримання дружини та 1/4 частини отриманих ним доходів на утримання їхнього спільного сина, є для нього непомірною.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення аліментів на утримання дружини та стягнення судового збору, тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно із статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.11.2019, виданого Коростенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.
Від шлюбу мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 03.09.2020 року.
ОСОБА_2 добровільно не надає допомогу на утримання сина, не приймає участі у вихованні та розвитку дитини. Малолітня дитина проживає та знаходиться на утриманні матері. У зв`язку з необхідністю догляду за дитиною, позивач не має можливості працювати та потребує матеріальної допомоги.
Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини, яка здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Стосовно доводів апеляційної скарги про неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дружини, яка здійснює догляд за дитиною до досягнення останньою трирічного віку в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, - слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Сторонами не заперечується, що дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.
Відповідно до статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Частинами другою, четвертою та шостою статті 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
У відповідності до статті 80 СК України, у разі визначення розміру аліментів одному із з подружжя за рішенням суду, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина, є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу.
Отже, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи працює вона, а також незалежно від її матеріального становища - за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем у Військовій частині НОМЕР_3 та займає посаду командира відділення.
Відповідно до довідки про доходи, загальна сума доходу за період січень 2020 по вересень 2020 року становить 167 284,98 грн.
В матеріалах справи містяться надані відповідачем дублікати квитанцій про оплату, за його словами, витрат на квартиру та речі необхідні для проходження військової служби, проте колегія суддів звертає увагу на те, що у вказаних квитанція не вбачається призначення даних платежів, а відтак підтверджуючих доказів заявлених витрат відповідачем не надано.
За таких обставин, встановивши, що позивач виховує малолітнього сина ОСОБА_3 самостійно, а відповідач є працездатним, проходить військову службу за контрактом, де отримує заробітну плату, що свідчить про наявність у нього можливості надавати дружині грошове утримання, суд дійшов до обґрунтованого висновку про визначення розміру аліментів на утримання дружини у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення сином трирічного віку.
У свою чергу, доказів того, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу дружині суду не надано.
Крім того, не надано доказів про те, що значну частину доходу він витрачає на оплату квартири та придбання речей необхідних для проходження військової служби.
Відповідач є молодим чоловіком, вад здоров`я, які обмежували можливості працювати - немає, крім того, матеріали справи містять підтвердження офіційного працевлаштування та отримання доходу. Відповідач не надав суду доказів того, що дійсно має скрутне матеріальне становище, отже, суд першої інстанції, визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання дружини, врахував правила статті 84, 182 СК України, дав правильну оцінку зібраним у справі доказам для визначення належного до сплати розміру аліментів.
Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи.
Що стосується стягнення на користь держави судового збору, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
На підставі вказаної норми ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору.
Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 заявлено дві вимоги майнового характеру, а саме стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на дружину. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Виходячи з положень ч. 2 ст. 4 та ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» за подання до суду позову фізичною особою майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, з врахуванням наведених вище норм з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає суд першої інстанції ухвалюючи рішення в частині розподілу судових витрат, допустив порушення норм процесуального права, тому рішення суду в частині стягнення судових витрат на користь держави підлягає зміні, зменшивши стягнення з відповідача судових витрат з 1816, 00 грн до 840,80 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2021 року змінити, зменшивши розмір стягнутого судового збору на користь держави з 1816,00 гривень до 840, 80 гривень.
В решті рішення залишити без змін.
Поновити дію рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 січня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді