Справа № 495/6908/20
№ провадження 2/495/1261/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 серпня 2021 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідачки: не з`явилася
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/6908/21
про розірвання договору довічного утримання (догляду),
10.11.2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідачка) про розірвання договору довічного утримання (догляду) (а.с.1-5).
Так, позивач просить суд:
1.Договір довічного утримання (догляду) від 23 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрований в реєстрі за №1044 - розірвати;
2.Повернути у власність позивача ОСОБА_1 :
-4/6 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 ; в цілому житловий будинок, частка якого є предметом цього договору, складається з одного житлового будинку, зазначеного на плані під літерою: «А», житловою площею 38,0 кв.м., загальною площею - 54,5 кв.м., надвірних будівель під літерами: «Б», «К» - літня кухня, «І», «Є» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - гараж, «З», «Ж», «Л» - навіси, №5-11, І, ІІ - споруди;
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/6908/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду). По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.35-36).
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.06.2021 року закрито підготовче провадження по справі № 495/6908/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду). Справу призначено до судового розгляду (а.с.50-51).
Позивач - ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, але його представник - адвокат Сороколет С.І. подав до суду заяву, згідно із якою зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за відсутністю сторони позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.53).
Відповідачка - ОСОБА_2 , відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надавала та в судові засідання жодного разу не з`явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином.
Відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи . У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).
Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України).
Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідачка - ОСОБА_2 , була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, вона жодного разу не з`явилася в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подавала відзив, а позивач - ОСОБА_1 , не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.08.2021 року постановлено розгляд справи № 495/6908/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду) провести у заочному порядку.
У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст.1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 23 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрований в реєстрі за №1044 (а.с.8-9).
Відповідно до вказаного вище договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 наступне майно:
-4/6 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 ; в цілому житловий будинок, частка якого є предметом цього договору, складається з одного житлового будинку, зазначеного на плані під літерою: «А», житловою площею 38,0 кв.м., загальною площею - 54,5 кв.м., надвірних будівель під літерами: «Б», «К» - літня кухня, «І», «Є» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - гараж, «З», «Ж», «Л» - навіси, №5-11, І, ІІ - споруди;
Позивач вказує, що він я є інвалідом першої групи безстроково, причина інвалідності - за зором, загальне та йому потрібен постійний сторонній догляд, про що свідчить довідка з МСЕК МСЕ №099519 (а.с.13).
За твердженням позивача, у останні роки стан його зору значно погіршився, він взагалі нічого не бачить і пересувається по будинку і прибудинковій території наосліп, на дотик. Крім того, позивач зазначив, що йому діагностовано ішемічну хворобу серця, атеросклеротичний кардіосклероз, постійна форма фібриляцій передсердя, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, що підтверджується довідкою №16 від 29.08.2019 року (а.с.15).
Також позивач зазначив, що його пенсія у теперішній час складає 3158,67 гривень, чого недостатньо для забезпечення нормального існування, особливо з урахуванням витрат на сторонній догляд, що підтверджується довідкою про доходи № 8425 7437 2144 2414 від 29.08.2019 року (а.с.16).
Відповідачка є онукою позивача, яка виявила бажання доглядати за ним, проти чого інші родичі не заперечували, так як не бажали будь-яких суперечок із-за нерухомого майна.
Позивач зазначає, що під час укладання договору відповідачка запевняла його в усьому тому, що в нотаріуса було викладено у договорі, а саме зобов`язуваласьсь довічно повністю утримувати позивача, забезпечуючи його харчуванням, медикаментами, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов`язувалася зберігати в його безкоштовному довічному користуванні всю частку житлового будинку та всю частку земельної ділянки. Вартість матеріального забезпечення (харчування, медикаментів, одягу, догляду і необхідної допомоги) сторонами визначена в розмірі 4500,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень 00 копійок), що підтверджується умовами договору довічного утримання (а.с.8-9).
Між тим позивач стверджує, що одразу після укладення вказаного договору відповідачка разом зі своїм чоловіком виїхала у м. Київ за невідомою йому адресою і фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків. Увесь догляд відповідачки звівся до перераховування грошей у сумі 4500 гривень на його банківську карту з рахунком НОМЕР_1 , з яких 3000 гривень він повинен був передати двоюрідній сестрі - ОСОБА_3 за догляд, який вона безпосередньо здійснювала за місцем мешкання. У той самий час онук позивача - ОСОБА_4 , який зареєстрований за вказаною приходить у будинок, користується електроенергією, іншими речами і за це сплачувати не бажає. Так тривало декілька місяців, після чого ОСОБА_3 сказала, що цієї суми недостатньо для здійснення догляду за ним і з 23 березня 2020 року більше не допомагала.
За твердженням позивача, відповідачка на його прохання розібратися з питанням сплати за електропостачання, яке здійснив інший онук, про придбання дров та вугілля на опалювальний сезон залишає без відповіді, вказуючи на те, що у позивача є пенсія і він має змогу на неї прожити. Не виконуючи свій обов`язок за договором відповідачка взагалі йому не телефонує та не відвідує. Все це спонукало доньку позивача - ОСОБА_5 почати здійснювати реальний, а не паперовий догляд за ним. Саме вона, а не відповідачка у теперішній час надає йому допомогу з придбання ліків, продуктів харчування, прибирання в будинку, тощо.
Пунктом 8 договору передбачено, що позивач має право вимагати своєчасного та повного надання матеріального забезпечення від відповідачки, а згідно із п.п. 6, 7 цього договору також вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання відповідачкою своїх обов`язків за цим договором.
Дані обставини і стали підставою для звернення позивача ОСОБА_1 з відповідною позовною заявою до суду.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Так, відповідно до умов договору довічного утримання, укладеного 23.08.2019 року між позивачем та відповідачкою (а.с.8-9), відповідачка зобов`язувалась довічно повністю утримувати позивача, забезпечуючи його харчуванням, медикаментами, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов`язувалась зберігати в його безкоштовному довічному користуванні всю частку житлового будинку та всю частку земельної ділянки (п.6 договору).
Вартість матеріального забезпечення (харчування, медикаментів, одягу, догляду і необхідної допомоги) сторонами визначена в розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. (п.7 договору).
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
Між тим, матеріалами справи та в ході судового розгляду встановлено, що відповідачка не виконувала обов`язки, передбачені укладеним між нею та позивачем договором довічного утримання (а.с.8-9), чим порушила даний договір, що відповідно до вимог діючого законодавства дає право позивачу вимагати його розірвання.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Відповідно до ч.1 статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.
У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові № 308/3644/17 від 09.01.2019 року.
Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.
Отже, договір довічного утримання має деякі особливості: по-перше: майно переходить у власність набувача, проте розпоряджатися таким майном набувач за життя вiдчужувача не може, оскільки при посвідченні договору довічного утримання (догляду) накладається заборона відчуження майна; по-друге: зобов`язання з довічного утримання мають особистий характер та підлягають індивідуалізації, однак договір може бути укладений на користь утриманця; по - третє: договір носить довготривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання своїх обов`язків.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним
Відповідно до Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду), у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 1, 15-16, 610, п.1 ч.1 ст.755, ч.1 ст.756 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12-13, 76-81, 223, 258-259, 263-265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду) - задовольнити.
Договір довічного утримання (догляду) від 23 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрований в реєстрі за №1044 - розірвати.
Повернути у власність позивача ОСОБА_1 :
- 4/6 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 ; в цілому житловий будинок, частка якого є предметом цього договору, складається з одного житлового будинку, зазначеного на плані під літерою: «А», житловою площею 38,0 кв.м., загальною площею - 54,5 кв.м., надвірних будівель під літерами: «Б», «К» - літня кухня, «І», «Є» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - гараж, «З», «Ж», «Л» - навіси, №5-11, І, ІІ - споруди;
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.В. Мишко