Провадження №22-ц/812/1536/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 серпня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

за участю: представника боржника ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/2922/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 11 червня 2021 року, повний текст якої складено 23 червня 2021 року, за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича,

в с т а н о в и л а :

У січні 2021 р. ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Д.К.

Скарга мотивована тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває зведене виконавче провадження № 59163978 щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 , в тому числі виконавчі провадження про стягнення аліментів. 14 січня 2021 р. ОСОБА_2 дізнався від головного державного виконавця Сазонова Д.К. про розрахунки заборгованості зі сплати аліментів за виконавчими провадженнями: № 58362319; № 6781458; № 5864254. З вказаними розрахунками ОСОБА_2 не згоден, оскільки сплачені ним суми за період з початку 2018 року по 01 грудня 2020 року неправомірно, всупереч положенням статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», зараховані головним державним виконавцем Сазоновим Д.К. в рахунок погашення заборгованості за виконавчим провадженням № 6781458 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3968, виданого 16 грудня 2003 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини від усіх доходів. У період часу з початку 2018 р. по 01 грудня 2020 р. ОСОБА_2 сплачував грошові кошти за поточні аліменти по виконавчим провадженням № 5864254 та № 58362319. У зв`язку з неправомірними діями головного державного виконавця існує загроза, що стягувач в подальшому буде стягувати з ОСОБА_2 пеню за прострочення заборгованості або накладатимуться інші штрафні санкції.

Посилаючись на викладене, заявник просив визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Д.К. щодо здійснення розрахунків заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 за виконавчими провадженнями № 58362319, № 6781458, № 5864254, а також нарахування виконавчого збору за виконавчими провадженнями № 58362319, № 5864254; скасувати вказані розрахунки заборгованості зі сплати вищевказаних аліментів та нарахування виконавчого збору; зобов`язати головного державного виконавця Сазонова Д.К. врахувати допущені порушення при розрахунках заборгованості зі сплати вищевказаних аліментів за виконавчими провадженнями № 58362319, № 6781458, № 5864254.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено. Провадження по скарзі ОСОБА_2 в частині скасовування нарахування виконавчого збору закрито та роз`яснено право на звернення з відповідною скаргою до адміністративного суду.

Ухвала суду мотивована тим, що станом на час виникнення спірних правовідносин виконавче провадження № 6781458 з виконання виконавчого листа № 2-3968 за 2003 рік не закінчено, заборгованість боржником не сплачена в повному обсязі. Державний виконавець при зарахуванні сплачених в рахунок погашення аліментів правомірно, на підставі діючого законодавства зараховував кошти, насамперед, в рахунок наявної заборгованості, тому суд дійшов висновку про недоведеність неправомірності дій державного виконавця, які стали предметом оскарження до суду, вважав, що скарга в частині визнання неправомірними дій державного виконавця щодо розрахунку заборгованості по аліментам задоволенню не підлягає.

Стосовно вимог скарги щодо нарахування виконавчого збору, суд дійшов висновку, про неможливість їх розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки їх розгляд віднесено до юрисдикції адміністративних судів, посилавшись на правові висновки, які містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15-ц, від 6 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 161/8267/17, від 19 травня 2020 року у справі № 754/2223/15-ц, відповідно до яких критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законодавством умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в Законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Така пряма вказівка, зокрема, міститься у частині другій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка набула чинності 05 жовтня 2016 року, та відповідно до якої внесені зміни в ЦПК України.

За такого суд закрив провадження по скарзі в частині вимог про скасування нарахування виконавчого збору оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вказує, що ухвала суду постановлена з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить її скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити скаргу в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовано вимоги статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» щодо пропорційності задоволення вимог стягувачів через недостатність внесених боржником сум. При цьому судом не враховано, що на виконанні у виконавчій службі перебуває зведене виконавче провадження відносно декількох виконавчих документів про стягнення аліментів, тому державний виконавець помилково визначив перевагу при зарахування внесених боржником коштів за одним з виконавчих проваджень.

Інші учасники справи правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників боржника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції таким вимогам закону в повній мірі не відповідає.

За приписами частини 1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначене конституційне положення відображено також у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувають виконавчі провадження про стягнення, за якими ОСОБА_2 є боржником, а ОСОБА_6 є стягувачем, а саме:

- виконавче провадження № 6781458 з виконання виконавчого листа № 2-3968 від 16 грудня 2003 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 грудня 2003 року і до досягнення сином повноліття.

- виконавче провадження № 5864254 з виконання виконавчого листа № 2-2570, виданого 21 червня 2006 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на її утримання у розмірі 160 грн. щомісячно, починаючи з 05 травня 2006 року на весь період проживання позивачки з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та опікування над ним.

- виконавче провадження № 58362319 з виконання виконавчого листа № 2/489/1768/18, виданого 28 січня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання дитини-інваліда ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб з подальшою індексацією щомісячно, починаючи з 10 травня 2018 року довічно.

- виконавче провадження № 46666450 з виконання виконавчого листа № 2/489/2848/14, виданого 10 лютого 2015 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 пені за прострочені платежі аліментів на суму 45000 грн.

- виконавче провадження № 58362533 з виконання виконавчого листа № 2/489/446/18, виданого 28 січня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 неустойки від суми несплачених аліментів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4132,92 грн.;

- виконавче провадження № 58362808 з виконання виконавчого листа № 2/489/560/19, виданого 28 січня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 додаткових витрат на утримання дитини-інваліда ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6750,00 грн.

Як вбачається з матеріалів виконавчих проваджень, досліджених судом, боржник ОСОБА_2 неналежним чином проводить виконання вказаних виконавчих провадженнях.

Так, ОСОБА_2 здійснювались періодичні перекази на рахунок стягувача ОСОБА_6 зі сплати аліментів, починаючи з травня 2018 року по листопад 2020 року, що підтверджується квитанціями та чеками про сплату, які долучені до матеріалів скарги: квитанція від 31 травня 2018 року на суму 500 грн. (том 1, а.с. 90), квитанція № від 27 серпня 2018 року на суму 1000 грн. (том 1, а.с. 88), квитанція № від 28 вересня 2018 року на суму 1000 грн. (том 1, а.с. 86), чек № 0128 від 30 листопада 2018 року на суму 1000 грн. (том 1, а.с. 84), чек № 0081 від 28 січня 2019 року на суму 1000 грн. (том 1, а.с. 83), чек № 0138 від 27 лютого 2019 року на суму 500 грн., чек від 29 червня 2019 року на суму 500 грн., чек від 31 липня 2019 року на суму 1000 грн., чек № 0044 від 28 серпня 2019 року на суму 1000 грн., чек від 30 вересня 2019 року на суму 1000 грн., чек № 0053 від 09 листопада 2019 року на суму 1000 грн., чек № 0116 від 28 листопада 2019 року на суму 1000 грн., чек № 0122 від 28 січня 2020 року на суму 1000 грн., чек № 0110 від 30 березня 2020 року на суму 500 грн., чек № 0127 від 30 травня 2020 року на суму 500 грн., чек № 0075 від 20 червня 2020 року на суму 1000 грн., чек № 001 від 01 серпня 2020 року на суму 1000 грн., чек № 142 від 30 вересня 2020 року на суму 700 грн., чек № 0170 від 31 жовтня 2020 року на суму 500 грн., квитанція № від 27 листопада 2020 року на суму 1000 грн.

Після здійснення кожного із вказаних переказів грошових коштів ОСОБА_2 звертався до Відділу примусового виконання рішень управління ДВС у Миколаївській області із заявами про долучення до матеріалів виконавчих проваджень квитанцій та чеків із зазначенням, за які місяці здійснені перерахування коштів та за якими виконавчими провадженнями, а саме зазначав, що погашення вчинено на виконання виконавчого листа по справі 2/489/1768/18 про сплату аліментів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (том 1, а.с. 63-82), та на виконання виконавчого листа по справі № 2-3968 за 2003 рік (том 1, а.с 83-90).

Згідно розрахункам заборгованості, здійсненим головним державним виконавцем Сазоновим Д.К. станом на 01 грудня 2020 року, заборгованість ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 6781458 складає 9522,27 грн.; у виконавчому провадженні № 5864254 - 8160 грн.

Крім того головним державним виконавцем був нарахований виконавчий збір: у виконавче провадження № 5864254 заборгованість зі сплати виконавчого збору складає 816,00 грн., у виконавчому провадженні № 58362319 - 2483,03 грн.

Звертаючись зі скаргою, боржник ОСОБА_2 посилався на неправомірність здійснених державним виконавцем розрахунків з підстав недотримання положень статті 46 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції не погодився з такими аргументами та дійшов висновку про правильність здійсненого державним виконавцем розрахунків заборгованості ОСОБА_2 .

Апеляційний суд вважає такий висновок суду помилковим.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону).

Згідно з частиною 1 статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з частинами 1-3 статті 71 Закону порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Частиною 4 статті 194 СК України встановлено, що заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Згідно з частиною 8 статті 71 Закону спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів визначається за положеннями статті 46 Закону.

Відповідно до частин 1, 2 цієї статті у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку із втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; 5) у п`яту чергу задовольняються всі інші вимоги.

Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів.

Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що, у разі виконання виконавчих проваджень з виконання періодичних платежів, насамперед, за рахунок сплачених боржником коштів мають бути погашені платежі, строк сплати яких настав у місяці внесення платежів, з дотриманням правил черговості.

Всупереч вказаним положенням закону та незважаючи на заяви боржника, в яких він вказував виконавчі листи, на виконання яких сплачувались кошти, державний виконавець, здійснюючи оскаржувані заявником розрахунки заборгованості, розподілив усі кошти, які сплачувались ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 , в рахунок погашення заборгованості за одним виконавчим провадженням - № 6781458 з примусового виконання виконавчого листа №2-3968, виданого 16 грудня 2003 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 .

За такого апеляційний суд погоджується з аргументами апеляційної скарги про неправомірність проведених старшим державним виконавцем розрахунків.

Колегія суддів зауважує, що достатнім, ефективним та належним для захисту та відновлення прав заявника є такий спосіб захисту як визнання неправомірними зазначених розрахунків заборгованості та зобов`язання виконавця врахувати вимоги частини 2 статті 46 Закону при здійсненні розрахунків, оскільки він відповідає положенням статті 451 ЦПК України, тоді як вимоги скарги про визнання дій державного виконавця неправомірними щодо складання розрахунків заборгованості та скасування вказаних розрахунків заборгованості з аліментів є неналежними способами захисту у спірних правовідносинах.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Сазонова Д.К. щодо здійснення розрахунків заборгованості з нарахування виконавчого збору за виконавчими провадженнями № 58362319, № 5864254 та скасування цих розрахунків, за якими суд першої інстанції закрив провадження, в апеляційній скарзі не викладені доводи щодо неправильності такого висновку суду, а тому апеляційний суд в цій частині ухвалу суду не переглядає.

Оскільки суд неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, ухвала суду в силу положень пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням постанови про часткове задоволення вимог скарги в частині визнання неправомірними проведених державним виконавцем розрахунків заборгованості та здійснення розрахунків з урахуванням вимог частини 2 статті 46 Закону. У задоволенні решти вимог скарги слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Заявник за подання апеляційної скарги сплатив 454 грн. судового збору.

З огляду на те, що апеляційним судом за наслідками перегляду справи апеляційна скарга та вимоги скарги ОСОБА_2 задоволені частково, колегія суддів вважає за необхідне пропорційно розміру задоволених вимог провести розподіл судових витрат, стягнувши з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь заявника частину сплаченого останнім за подання апеляційної скарги судового збору - 227 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог про оскарження дій головного державного виконавця щодо розрахунків заборгованості скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича задовольнити частково.

Визнати неправомірними проведені головним державним виконавцем Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазоновим Дмитром Костянтиновичем розрахунки заборгованості боржника ОСОБА_2 станом на 01 грудня 2020 року: на суму 9522,27 грн. у виконавчому провадженні № 6781458 з виконання виконавчого листа № 2-3968 від 16 грудня 2003 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 грудня 2003 року і до досягнення сином повноліття; на суму 8160 грн. у виконавчому провадженні № 5864254 з виконання виконавчого листа № 2-2570, виданого 21 червня 2006 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на її утримання у розмірі 160 грн. щомісячно, починаючи з 05 травня 2006 року на весь період проживання позивачки з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та опікування над ним; на суму 24830 грн. 33 коп. у виконавчому провадженні № 58362319 з виконання виконавчого листа № 2/489/1768/18, виданого 28 січня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання дитини-інваліда ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб з подальшою індексацією щомісячно, починаючи з 10 травня 2018 року довічно.

Зобов`язати державного виконавця здійснити розрахунки заборгованості боржника ОСОБА_2 у виконавчих провадженнях № 6781458, № 5864254, № 58362319 з урахуванням вимог частини 2 статті 46 Закону України «Про виконавче провадження».

У задоволенні вимог скарги про скасування розрахунків заборгованості відмовити.

Ухвалу суду в частині скасування нарахування виконавчого збору залишити без змін.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), , на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 227 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 01 вересня 2021 року