Справа № 756/9695/19
Провадження № 2/185/164/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судових засідань Молчанової Н.Ю., представників Кабінету Міністрів України Коссовича А.О., Капиш В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу ЄУ № 756/9695/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2019 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Російська Федерація, в якому просила стягнути з останньої майнову шкоду в розмірі 7949126,00 грн та моральну шкоду в розмірі 1500000,00 грн.

Мотивувала позов наступним. У квітні 2014 року Російська Федерація анексувала територію Донецької області України, зокрема, місто Донецьк. У м. Донецьк позивач має на праві власності квартиру, що розташована: АДРЕСА_1 , та нежитлове приміщення, що розташоване: АДРЕСА_2 . У зв`язку із анексією позивач позбавлена можливості використовувати квартиру, тому за період з вересня 2014 по липень 2019 року упущена вигода від здачі в оренду квартири становить 522000 грн (9000 грн щомісячно). Нежитлове приміщення фактично привласнено незаконними збройними формуваннями, оціночна вартість останнього становить 7427126,00 грн. Тому просить стягнути 7949126,00 грн майнової шкоди. Крім того, збройною агресією РФ та незаконною окупацією м. Донецька позивачу нанесено моральну шкоду у сумі 1500000,00 грн, які й просить стягнути.

27.07.2019 ухвалою Оболонського районного суду міста Києва справу передано для розгляду за підсудністю до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

12.11.2019 ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

11.12.2019 провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №265/6582/16-ц.

07.12.2020 поновлено розгляд справи.

20.04.2021 ухвалою суду за заявою позивача замінено відповідача державу Російська Федерація на Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державну казначейську службу України.

08.06.2021 Кабінет Міністрів України подав відзив на позовну заяву, за яким просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що Кабінет Міністрів України не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача. Зазначив, що Російська Федерація має нести відповідальність за порушені права позивача. Також зазначив, що упущена вигода позивача жодними доказами не обґрунтована, звіт про оцінку майна нежитлового приміщення не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність». Завдання відповідачем моральної шкоди також необґрунтовано та не підтверджене жодним доказом.

22.07.2021 Державна казначейська служба України надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказала, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час. Право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджене або втрачене у період проведення антитерористичної операції за майно. Вважає, що необхідною умовою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових осіб, які відсутні. Тому у позові просить відмовити. Але зазначений відзив не може бути прийнятий судом до уваги, так як підписаний представником без надання належних повноважень представника.

В судовому засіданні представники Кабінету Міністрів України в позові просили відмовити в повному обсязі, дали пояснення відповідно до відзиву.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників, вивчивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзив на позовну заяву, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/3 частка квартири, що розташована: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 03.07.1999, видане представництвом Фонду державного майна України в м. Донецьку.(а.с. 6)

Належних та допустимих доказів того, що позивач має право на передачу в оренду квартири одноосібно, що квартира надавалась в оренду (відповідні договори тощо) позивач не надала. Також, жодним доказом не підтверджується, що позивач передавала спірну квартиру в оренду та отримувала орендну плату за неї у розмірі 9000 грн щомісячно до початку збройної агресії, та втратила таку можливість після її початку.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить вбудоване приміщення №33 в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-4, площею 356,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору іпотеки № 941, виданий 17.04.2015, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деркач О.О., що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2015 №41401390.

Згідно з оголошенням від 24.12.2015, розміщеного на сайті gorod-donetsk.com Управління комунальних ресурсів адміністрації м. Донецьк оголошує інформацію про вільні нежитлові приміщення, які перебувають в муніципальній (комунальній) власності м. Донецька з метою передачі їх в оренду, зокрема, за № 76: АДРЕСА_3 , площею 356,2 кв.м., цоколь, окремий вхід, потребує капітального ремонту. (а.с. 8-10)

Жодних доказів, що зазначене в оголошенні нежитлове приміщення ( АДРЕСА_3 , площею 356,2 кв.м., цоколь), є саме вбудованим приміщенням №33 в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-4, площею 356,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить позивачу, позивачем не надано.

Станом на день подання позову та розгляду справи позивачем не надано доказів того, що спірне нежитлове приміщення вибуло з її власності, чи передано в оренду іншими особами.

Щодо вартості спірного нежитлового приміщення позивачем також не надано належних та допустимих доказів, надано лише неналежним чином засвідчену копію звіту про оцінку нерухомого майна від 27.04.2017, на одному аркуші, що суперечить ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність». Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, позивач посилається на те, що внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Луганської та Донецької областей України, вона як внутрішньо переміщена особа позбавлена можливості розпоряджатися власним нерухомим майном, що завдало їй майнову шкоду у вигляді неотриманих доходів, які б вона могла реально отримати за обставин, які б не порушували її право власності.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тож за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Як убачається зі змісту позовної заяви позивача як майнова шкода заявлена упущена вигода - 522000 грн. (вартість можливої оренди квартири), та 7427126 грн. вартість нежитлового приміщення, яке на праві власності належить позивачу, але позивач вважає, що вона де-факто позбавлена права власності на нього.

Разом з тим позивач не стверджує, що втрата де-факто належного їй на праві власності майна була наслідком порушення державою її негативного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивач не надала належних доказів втрати її нерухомого майна (пошкодження, знищення), так як майно належить їй на прав власності, але у зв`язку з перебування майна на тимчасово окупованій території позивач вважає себе позбавленою права ним користуватись (надавати в оренду). Хоча зазначені обставини, також нічим не підтверджені, так як існують загально відомі обставини щодо можливості вільного перетинання громадянами України лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України (Донецька область) через контрольно - пропускні пункти.

Великою Палатою Верховного Суду у справи №265/6582/16-ц зазначено правовий висновок, що Кабінет Міністрів є належним представником держави України у справах про відшкодування шкоди, завданої терористичним актом.

Позивачем в даній справі позовних вимог про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не заявлено.

Виходячи зі змісту позовних вимог, позивач не просить захистити право власності на належне їй майно від посягань з боку держави, позов було подано не у зв`язку із позбавленням позивача належного їй на праві власності майна внаслідок порушення державою зобов`язань за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а на захист права на отримання за рахунок держави відшкодування шкоди (упущеної вигоди), можливо заподіяної РФ внаслідок окупації частини території України з посиланням на ч. 6 ст. 5 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди) з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України є безпідставними, необґрунтованими та доказово не підтвердженими.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати моральну шкоду необхідні наявність незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинна довести належними та допустимими доказами завдання їй шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1167 ЦК України.

Зазначених доказів матеріали справи не містять, на обґрунтування завдання моральної шкоди позивач посилається на збройну агресію Російської Федерації та окупацією нею частини території України, на наявність незаконних дії чи бездіяльності держави України в особі компетентних органів та причинного зв`язку між їх діями, бездіяльністю та шкодою позивач не зазначає в позові, відтак, підстави до задоволення позову в частині моральної шкоди відсутні.

Стосовно посилань позивача на висновки ЄСПЛ, суд звертає увагу на те, що вони є відмінними від обставин цієї справи.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнення від сплати судового збору під час розгляду справи.

Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Кабінет Міністрів України, місцезнаходження: вул. Грушевського, 12/2, м.Київ.

Відповідач: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко