Справа № 152/1122/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 квітня 2021 року м. Шаргород

Справа №152/1122/20

Провадження №2/152/21/21

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

представника позивача

ОСОБА_1 - адвоката Чуйко З.Д.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника Шаргородської

РДА як органу опіки та піклування - Мазур А.А.,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю органу, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, - Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області як органу опіки та піклування - про позбавлення батьківських прав,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача, позиції органу, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб

1. Виклад позиції позивача

05.10.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання доньки в розмірі 1500 грн. на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 08 вересня 2013 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04 квітня 2019 року заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області у справі №152/1655/18 шлюб між нею та відповідачем було розірвано.

Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Незважаючи на це, відповідач, з п`ятимісячного віку дитини повністю не проявляє уваги до неї, не займається її вихованням, відмовляється від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує матеріально та необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального розвитку; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти та жодним іншим способом не проявляє батьківського піклування про неї.

Вона самостійно піклується про дитину і самотужки її виховує.

Вище зазначене, на її думку, підтверджується відповіддю Писарівського навчально-виховного комплексу «Середня загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» від 11.09.2020 року №76, згідно з якою «Батько, ОСОБА_2 , на батьківські збори не з`являвся, не приводив та не забирав дитину з дитсадка, не був присутнім на різних виховних заходах, які проводилися в ДНЗ, не цікавився успіхами дочки. Батьківські збори завжди відвідувала мама дитини - ОСОБА_1 , яка й приводить і забирає дитину з дитсадка, відвідує усі виховні заходи, бере участь в ремонті приміщення ДНЗ, цікавиться успіхами та поведінкою дочки»; відповіддю КНП «ШАРГОРОДСЬКИЙ РЦПМСД» від 11.09.2020 року №487 про те, що «На прийом до сімейного лікаря хвору дитину приводила мати. Батько дитини, ОСОБА_2 , особисто та засобами зв`язку у сімейного лікаря не цікавився здоров`ям дівчинки.»; відповіддю Філії Вінницька дирекція Акціонерного товариства «Укрпошта» від 18.09.2020 року №33-1-132, в якій повідомляється що «у період з вересня 2019 року по вересень 2020 року поштові перекази ОСОБА_1 не виплачувались».

Вона із свого боку будь-яких перешкод відповідачу щодо спілкування з дочкою не чинила, разом з тим відповідач не спілкується з дитиною взагалі. Дочка не отримувала від батька жодного подарунку на День народження, жодної іграшки.

Крім того, відповідач взагалі не контактує з нею щодо питань виховання дитини.

В свою чергу, вона створює усі необхідні умови для забезпечення своєї дитини як в матеріальному аспекті, так і сприяє повноцінному моральному розвитку, про що свідчать зазначені нею докази.

Вважає, що за таких умов наявні всі законні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав через те, що він не виконує свої обов`язки по вихованню дитини.

Крім того, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1500 гривень на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з метою утримання дитини.

Вважає, що позовні вимоги регулюються СК України та покликається на ст.ст.164-166, 184 СК України.

11.12.2020 року представник позивача - адвокат Чуйко З.Д. надіслала до суду письмові пояснення (а.с.124-127 т.1), в яких зазначила, що підставою позову стало те, що з настанням п`ятимісячного віку і до теперішнього часу (дочці позивача та відповідача четвертий рік) відповідач дитиною не опікується, дитина не знає про існування відповідача як батька, сприймає як батька зовсім іншу людину, яка є хоч і не біологічним, але «справжнім» батьком та Чоловіком з великої букви.

Представник позивача зазначає, що поведінку відповідача розцінює як ганебну, а причиною такої поведінки біологічного батька вважає створення позивачем нової сім`ї, у зв`язку із чим дитина має справжнього Батька, а не запис про нього в свідоцтві, а відповідач, на її думку, робить усе, щоб «насолити» позивачу і використовує в цьому дійстві дитину, повідомляючи неправдиву інформацію та затягуючи розгляд справи.

Адвокат Чуйко З.Д. вважає, що відповідач постійно повідомляє суду неправду, зокрема, він не з`явився 19.11.2020 року на засідання органу опіки та повідомив про те, що слід дати йому час на прибуття на засідання органу опіки, проте також не з`явився і на повторне засідання 03.12.2020 року.

Представник позивача - адвокат Чуйко З.Д. зауважує, що у своєму відзиві на позовну заяву відповідач, на її переконання, визнає і підтверджує той факт, що він не відвідує навчальний заклад своєї дочки, а також дитячу лікарню.

Також, представник позивача звертає увагу суду на те, що з п`ятимісячного віку дочки відповідач, на її переконання, повністю самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, взагалі не проявляв до неї уваги, турботи та жодного інтересу, не спілкувався, не цікавився її життям, не навідувався до дитини та не надав жодних доказів на підтвердження своїх заперечень у відзиві, тобто, дитина свого біологічного батька не знає взагалі.

Посилання відповідача на карантинні обмеження представник позивача вважає безпідставними, оскільки обмеження вводилися відносно недавно і, крім того, жодним чином не впливають на можливість відвідувати та виховувати дитину, оскільки люди їздять, ходять на роботу щодня, тому, на її переконання, ніщо не забороняє аналогічно чинити відповідачу стосовно дитини.

Уже тільки після подання позову до суду відповідач надіслав звернення у дитячий садок, щоб його інформували з приводу проведення батьківських зборів, свят тощо.

Вважає, що відвідування відповідачем тільки певних заходів, на її переконання, дослівно «задля годиться, про людське око», свідчить про поганий вплив біологічного батька на дитину, психологічне насилля над нею.

На її переконання, відповідач не виконує свої обов`язки, передбачені ст.150 Сімейного кодексу України.

Позивач зі свого боку будь-яких перешкод відповідачу щодо спілкування з дочкою не чинила, навіть неодноразово пропонувала йому бачитись із дитиною, коли з нею була у м. Києві, але відповідач відмовився від такого спілкування.

Відповідач до цього часу ніяких активних дій в напрямку спілкування з дитиною протягом досить тривалого часу не вчиняє, так як з п`ятимісячного віку дочки не приїздив до неї, до органу опіки чи до суду не звертався з метою визначення часу спілкування з дитиною (якщо він вважає, що позивач якимось чином цьому перешкоджає), ні разу не подзвонив дочці та не взяв її до себе в гості, жодного разу не прийшов до садочку. Інформація, яку заявляє відповідач з приводу блокування його номера телефону позивачем, не відповідає дійсності, та у будь-якому разі представник позивача вважає, що завжди є можливість спілкуватися за допомогою різноманітних месенджерів, таких як «viber» тощо.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у дитини був День народження, але відповідач жодним чином не привітав її. Дитина не отримувала від батька жодного подарунку, іграшки.

Вважає, що позиція відповідача зводиться до того, що він ніби «готовий до спілкування» з дитиною, однак не спілкується взагалі, що, на її переконання, є бездіяльністю.

Відповідач особливу увагу акцентує на тому, що він сплачує аліменти на дитину. Однак це мінімальні суми, яких за останній час не було взагалі.

Разом з тим, представник позивача вважає, що сплата аліментів на дитину не є головним у вихованні дитини, є ряд інших факторів, наявність яких свідчить про ухилення від виховання дитини, а відповідач, на її переконання, не долучив доказів, які б підтверджували, що він бере учать у вихованні дочки. У той же час доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник відповідача вважає, що оскільки відповідач, на її переконання, ухиляється від виховання дочки, дочка навіть не знає його, то в матеріалах справи наявні достатні і допустимі докази на підтвердження цього і тому є підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, що відповідатиме інтересам дитини та сприятиме тому, щоб у дитини була повноцінна сім`я.

Адвокат Чуйко З.Д. просить задовольнити позов про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

У судових засіданнях позивач ОСОБА_1 , її представники - адвокат Верещак В.М., що діє на підставі ордеру ЖТ №060004 від 01.02.2021 року (а.с.178 т.1) та адвокат Чуйко З.Д., що діє на підставі ордеру ІФ №070845 (а.с.53 т.1), яка приймала участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримали, просили позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, розвитком, умовами проживання, здоров`ям дитини не цікавиться, не забезпечує їй належне утримання, виховання, лікування, розвиток.

Позивач ОСОБА_1 у вступному слові пояснила, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вона та відповідач мають малолітню доньку ОСОБА_3 . За всі роки життя дитини відповідач не цікавиться ні здоров`ям, ні вихованням, ні утриманням дитини. Тільки коли вона засобами телефонного зв`язку повідомить відповідачеві про стан здоров`я дитини, тоді останній може відповісти на її повідомлення. Відповідач, на її переконання, не прагне спілкування з дитиною та навіть уникає спілкування, оскільки, коли вона з дитиною знаходилася у м. Києві та зателефонувала ОСОБА_2 і повідомила про своє та дитини місцезнаходження і ініціювала зустріч відповідача з дитиною, останній відмовився зустрітися та на зустріч не приїхав. До того ж відповідач забороняє їй возити дитину на море для оздоровлення. На теперішній час відповідач, який за рішенням суду повинен сплачувати аліменти і за домовленістю з нею сплачував їй грошовими переказами на банківський картковий рахунок, має заборгованість по аліментах за п`ять місяців, у зв`язку із чим вона зверталася до нього з цього приводу, але під час розмови ОСОБА_2 не поцікавився життям та здоров`ям дитини, а лише повідомив, що не має змоги платити аліменти через відсутність роботи. Коли вона та відповідач почали проживати окремо, то з того часу ОСОБА_2 жодного разу не приїхав до доньки, навіть на День народження, не подарував жодного подарунка, не обізнаний про інтереси дитини, чим вона любить займатися, які її улюблені книжка, мультик чи страва. Оскільки відповідач уникає зустрічей з дитиною, спілкування з нею, не приймає належної участі в утриманні доньки, не цікавиться вихованням, то вона вважає, що його слід позбавити батьківських прав, що відповідатиме інтересам дитини.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Верещак В.М. в судовому засіданні 08.02.2021 року у вступному слові позов підтримав та суду пояснив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у 2019 році. У 2017 році у сторін народилася донька ОСОБА_3 , яка проживає з матір`ю, так як батько дитини - ОСОБА_2 залишив сім`ю, коли дитині виповнилося п`ять місяців. З того часу відповідач не цікавиться життям, здоров`ям, вихованням та утриманням доньки, не проявляє турботи та цікавості до дитини, не ініціює зустрічей з дитиною. Позивач неодноразово зверталася до відповідача та ініціювала зустріч останнього з дитиною, щоб донька була обізнана про те, що у неї є батько, але відповідач уникає зустрічей. Відповідач умисно допустив бездіяльність: не приймає участі у навчальному та виховному процесі доньки, не цікавиться здоров`ям, тобто, на його переконання, активно ухиляється від виконання батьківських обов`язків та не має емоційного зв`язку із дитиною та поклику до дитини. Вказані обставини є підставами для позбавлення батьківських прав, у зв`язку із чим вважає, що позов підлягає задоволенню, а також з відповідача слід стягнути судові витрати: сплачений при зверненні до суду судовий збір.

Представник позивача - адвокат Чуйко З.Д. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просить позов задовольнити. Вважає, що наявні всі підстави, передбачені в ст.164 СК України, для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, виходячи з інтересів дитини - ОСОБА_3 , які повинні бути на першому місці і які підлягають захисту судом, а інтереси позивача у справі цієї категорії повинні, на її переконання, заходитися на другому місці після інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, але у цій справі встановлено, що дитина ОСОБА_3 не знає свого батька, як і батько - відповідач ОСОБА_2 не знає дитини, так як не спілкується з донькою, не піклується про неї, не виявляє батьківської турботи, а проявляє лише байдужість до дитини та всіляко затягує розгляд справи, що не сприяє інтересам дитини, а суперечить її інтересам та порушує права на життя у сім`ї. Вважає, що дитина не є цінністю для відповідача. Позивач наполягає на позбавленні відповідача батьківських прав. Під час розгляду справи, на переконання представника позивача, встановлено, що сторони вже не домовляться між собою щодо участі батька у спілкуванні, вихованні дитини, що в її найкращих інтересах, оскільки відповідач не визнає дитину для себе цінністю, втратив з дитиною емоційний зв`язок, не цікавиться життям дитини, що підтверджується доданими до позову доказами, зокрема, повідомленнями з дошкільного навчального закладу та з медичної установи. Також, є негативний висновок органу опіки та піклування, який ухвалив колегіальне рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, тобто, на її переконання, ОСОБА_2 не переконав цей колегіальний орган у тому, що можливе виправлення його поведінки в інтересах дитини. Внаслідок такої безвідповідальної поведінки відповідача щодо дитини та невиконання останнім своїх батьківських обов`язків, яке вважає умисним, донька сторін позбавляється виховання у повноцінній сім`ї, тоді як є чоловік, який опікується дитиною як справжній батько, в наступному бажає усиновити дитину, а відповідач при позбавленні його батьківських прав та усиновленні дитини позбавиться тягаря сплати аліментів. До того ж, вважає, що відповідач, виправивши свою поведінку щодо дитини, не позбавляється права доведення цього в суді шляхом звернення з позовом про поновлення його в батьківських правах.

Адвокат Чуйко З.Д. просить суд в найкращих інтересах дитини ОСОБА_3 об`єктивно оцінити докази та встановлені у справі обставини і позбавити відповідача батьківських прав, оскільки вважає мораллю цієї справи саме захист інтересів дитини, тоді як наявні усі підстави, встановлені СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, який умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків і така поведінка відповідача щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків є винною.

2. Виклад заперечень відповідача

Відповідач ОСОБА_2 скористався своїм правом на подання відзиву.

30.11.2020 року відповідачем надіслано до Шаргородського районного суду відзив на позовну заяву (а.с.76-80 т.1).

У відзиві відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Заперечуючи щодо позову, відповідач зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 вважає необґрунтованими та безпідставними та не визнає їх в повному обсязі.

Доводи позивача про те, що він не цікавиться дитиною, не забезпечує її матеріально, не цікавиться розвитком та доводи про те, що ухиляється від участі у вихованні своєї дочки, відмовляється від спілкування з нею та всі інші доводи та обґрунтування позову в цілому - заперечує в повному обсязі, так як, такі доводи та обґрунтування, на його думку, не відповідають обставинам справи та зазначені у позові лише шаблонно, як загальні доводи для такої категорії справ.

Так, наприклад, він проживає у м. Фастові Київської області, тому приводити та забирати дитину з дитячого садочка не в змозі лише з причин віддаленого місця проживання. Відтак, доводи, що містяться у довідці із дитячого садочка та дитячої лікарні зазначено лише зі слів матері та такі доводи вважає не належними та не достовірними доказами у справі.

Зауважує, що не в змозі самостійно приводити дитину до дитячого садочка чи до сімейного лікаря, приходити на дитячі свята через віддаленість місця проживання, зокрема, в іншій області України. Дитина проживає з матір`ю, яка виконує ці обов`язки та не залучає його до цього з підстав віддаленого місця проживання. Тому вважає, що відсутні підстави надання щодо нього шаблонних обґрунтувань на вимогу матері дитини, з метою надання до суду інформації про нібито невиконання ним батьківських обов`язків щодо дитини.

Вважає, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав повністю безпідставна та пов`язана виключно із особистим небажанням позивача спілкуватися з ним, через наявність нового особистого життя у неї, крім того, позивачка відмовляється останнім часом контактувати з ним у телефонних дзвінках та у соціальних мережах, що, як виявилося тепер, було зроблено нею із метою подання до суду позову про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги позивача про стягнення з нього аліментів не зрозумілі, так як на користь позивача вже стягнуто за рішенням суду аліменти на утримання дитини. Рішення суду набрало законної сили, хоча позивач при зверненні до суду зазначила, що позовів про стягнення аліментів нею не подано.

До позовної заяви позивачем надано довідку від відділення поштового зв`язку про те, що поштових переказів остання від нього не отримувала.

Проте, він заперечує щодо такого доказу, як підстави неутримання ним дитини, так як, по домовленості із позивачем, він сплачує грошові кошти на утримання дитини на карткові рахунки позивача з 2018 року по теперішній час. Грошові кошти сплачуються ним позивачу з метою утримання дитини.

Позивач, на його думку, умисно акцентувала увагу на відсутності грошових переказів через відділення поштового зв`язку, незважаючи на сплату ним грошових коштів та не надала суду відомостей про регулярні грошові перекази від нього на її ім`я на карткові рахунки, з метою надання до суду обґрунтувань щодо неутримання дитини, або ухилення від утримання та забезпечення розвитку дитини.

Вважає, що позивач ввела суд в оману та надала недостовірні відомості з особистих мотивів, а саме, з підстав неприязного ставлення до нього як до колишнього чоловіка.

Позивач востаннє спілкувалася з ним через соціальні мережі, зокрема, додаток Messenger, у середині серпня 2020 року. Він прохав у позивача відправити йому декілька фото доньки, так як не має змоги їздити до неї по місцю проживання через причини великої відстані, фінансових труднощів та коронавірусних обмежень на території України.

ОСОБА_1 обізнана про те, що він завжди готовий до спілкування та утримання дитини та сприяти забезпеченню потреб доньки.

Просить суд взяти до уваги проживання його та дитини в різних областях, тривалі карантинні обмеження, сплату грошових коштів на утримання дитини та виявлення бажання спілкуватися з нею, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Крім того, ним було надано заяви-повідомлення до дитячого садочка, який відвідує дочка, та до дитячої лікарні, в яких зазначено вимогу внести його контактні відомості до особової справи дочки для підтримання комунікації та отримання інформації у разі необхідності та терміновості.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Такий захід може застосовуватися тільки за рішенням суду. Конституція України гарантує дітям усі права, необхідні для їхнього розвитку і життя.

Вважає, що відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав.

ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Поета Ю.В., які приймали участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог останньої про позбавлення відповідача батьківських прав через безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Від шлюбу з ОСОБА_1 він має малолітню доньку ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу донька проживає з позивачем. Він цікавився життям та здоров`ям своєї доньки, сплачує аліменти на утримання дитини за рішенням Шаргородського районного суду на банківський картковий рахунок позивача за домовленістю із останньою. У 2020 році позивач заблокувала його в телефонній мережі та у соціальних мережах і додатках, у зв`язку із чим він не міг до неї телефонувати та дізнатися інформацію про дитину, а приїхати не міг через дальність сполучення, враховуючи, що він проживає у м. Фастові Київської області, а позивач з дитиною у Вінницькій області. Впродовж того періоду, що позивач заблокувала його у телефонній та соціальних мережах і додатках, він не був обізнаний про місце знаходження ні ОСОБА_1 , ні дитини, але аліменти на утримання дитини переказував на картковий рахунок позивача. Тільки коли було відкрито судом провадження у означеній справі і призначено судові засідання, то позивач розблокувала його у телефонній та соціальних мережах. Він вважає, що це було зроблено позивачем навмисно, для того, щоб створити умови для подання позову до суду. Після розблокування позивачем його номеру у телефонній мережі він зміг зателефонувати ОСОБА_1 і перше, що запитала його колишня дружина, чому він допустив заборгованість по сплаті аліментів. Так, він дійсно протягом останніх місяців не сплачував у повному обсязі аліменти, оскільки був звільнений з попереднього місця роботи, а через карантинні обмеження не зміг відразу влаштуватися на іншу роботу. Оскільки на теперішній час вирішується питання про його працевлаштування, то він відразу сплатить на рахунок позивача заборговані грошові кошти по виплаті аліментів. Через введення у 2020 році карантину внаслідок поширення коронавірусної хвороби і обмеження в поїздках транспортом він не мав змоги навідати дитину, але він бажає спілкування з дитиною, хоче з нею бачитися. У попередні роки він не приїздив до дитини, оскільки не був обізнаний про фактичне місце проживання позивача з дитиною, враховуючи, що не мав телефонного зв`язку із позивачем, а до органу опіки та піклування з приводу того, що позивач не вказує йому фактичне місце проживання дитини, не звертався, так як поважає колишню дружину та не бажає травмувати дитину.

Також, відповідач пояснив, що дійсно у 2019 році ОСОБА_1 зателефонувала йому та повідомила, що знаходиться з дитиною у м. Києві, але він не зміг приїхати і зустрітися з дитиною, так як не був повідомлений позивачем завчасно і не мав змоги владнати проблеми по роботі у зв`язку з необхідністю поїхати у м. Київ.

ОСОБА_2 суду також пояснив, що дійсно не відвідував дошкільний навчальний заклад, який відвідує донька, через віддаленість місця проживання. Але звернувся до керівника дошкільного закладу з листом про те, щоб його повідомляли про батьківські збори, заходи, які відбуваються у дитсадку, оскільки він бажає приймати участь у таких заходах. Так само, він звернувся з листом у медичну установу, де обліковується дитина, щоб йому повідомили інформацію про стан здоров`я дитини.

Відповідач пояснив, що вважає безпідставним висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення його батьківських прав, оскільки в ньому взагалі відсутнє будь-яке обгрунтування цього висновку, а посилання органу опіки та піклування на те, що він не водить доньку у дитячий садок і не забирає додому, а також не приймає участі в батьківських зборах та заходах є, на його переконання, поверховим, так як він проживає у іншій області і не може щоденно забирати дитину з дитсадка або водити у дитсадок, а про будь-які заходи чи батьківські збори, що відбувалися у дистадку, він не був обізнаний, так як позивач уникала спілкування з ним, а освітня установа не повідомила інформації про такі заходи. До того ж, він повідомляв Комісії з питань захисту прав дитини під час засідання, коли вирішувалося питання про доцільність позбавлення його батьківських прав, що сплачує аліменти на утримання дитини, а через фінансові труднощі та відсутність роботи не має змоги поїхати та відвідати дитину за місцем проживання останньої, але бажає спілкуватися з нею.

Представник відповідача - адвокат Поета Ю.В. під час судового розгляду просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки вважає, що для цього відсутні підстави, передбачені у ст.164 СК України.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав вважає хибним та суб`єктивним, оскільки викладені у ньому обставини не відповідають фактичним обставинам та об`єктивній реальності, а саме не враховано: окреме проживання батька від дитини на віддаленій відстані та неможливість поїздок у іншу область через фінансові труднощі, а тепер ще й через карантинні обмеження, щоб не наразити нікого на небезпеку; малолітній вік дитини не дозволяє батькові забирати дитину до себе чи повезти на відпочинок на море, так як дитина у такому віці, на його переконання, потребує присутності матері. Так, відповідач відвідував дитину до тих пір, поки у нього не виникли фінансові труднощі, але він продовжує приймати участь в утриманні дитини, сплачуючи аліменти. Відповідач можливо і не обізнаний про щоденний розпорядок дня дитини, про її улюблені іграшки, книжки, страви, так як проживає на віддаленій відстані, але особливостей проведення дитині щеплень чи лікування дитини позивач не погоджувала з відповідачем.

Представник відповідача просить суд звернути увагу на те, що відповідач не запрошувався органом опіки та піклування на засідання для вирішення питання про надання висновку у цій справі, а був запрошений та приймав участь у режимі відеозв`язку у засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Служби у справах дітей Шаргородської РДА, яка розглядала вказане питання, але яка не уповноважувалася судом на розгляд питання та надання висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Разом з тим, відповідач у режимі відеозв`язку повідомив членам Комісії, що любить дитину, заперечує щодо позбавлення його батьківських прав та родинного зв`язку з дитиною.

3. Виклад позиції Шаргородської РДА Вінницької області як органу опіки та піклування

Представник органу опіки та піклування - Мазур А.А. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала, вважає, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки таке рішення прийнято колегіальним органом - органом опіки та піклування, висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав підтримує та вважає, що відповідач не виконує своїх батьківських прав та обов`язків щодо дитини.

ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача.

1. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Чуйко З.Д. 10.11.2020 року на електронну адресу суду надіслала клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції (а.с.35-36, в оригіналі 50-51 т.1).

2. 11.12.2020 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Чуйко З.Д. 10.11.2020 року надіслала до суду письмові пояснення (а.с.124-127 т.1).

3. 12.02.2021 року представник позивача - адвокат Чуйко З.Д. на електронну адресу суду надіслала клопотання про проведення судового засідання 01.03.2021 року у режимі відеоконференції (а.с.239-240 т.1).

4. 01.03.2021 року представник позивача - адвокат Чуйко З.Д. на електронну адресу суду надіслала заяву про долучення документів до матеріалів справи (а.с.1-3, в оригіналі - а.с.33-35 т.2).

5. 25.11.2020 року відповідач ОСОБА_2 на електронну адресу суду надіслав клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, призначеного на 26.11.2020 року (а.с.57 т.1).

6. 26.11.2020 року відповідач ОСОБА_2 на електронну адресу суду надіслав клопотання про долучення документів до матеріалів цивільної справи (а.с.58-59 т.1).

7. 30.11.2020 року відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав, а також заявив клопотання про закриття провадження в частині позовних вимог до нього про стягнення аліментів на користь позивача на утримання дитини у зв`язку із наявністю рішення суду про стягнення аліментів, яке набрало законної сили (а.с.76-80 т.1).

8. 10.12.2020 року відповідач ОСОБА_2 на електронну адресу суду надіслав клопотання про участь в підготовчому судовому засіданні 14.12.2020 року в режимі відеоконференції (а.с.110 т.1).

9. 11.12.2020 року відповідач ОСОБА_2 на електронну адресу суду повторно надіслав клопотання про участь в підготовчому судовому засіданні 14.12.2020 року в режимі відеоконференції (а.с.121-122 т.1).

10. 25.03.2021 року відповідач ОСОБА_2 на електронну адресу суду надіслав заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 26.03.2021 року через неможливість приймати участь у ньому в режимі відеоконференції з Фастівським міськрайонним судом, у якому запроваджено заходи, пов`язані з карантинними обмеженнями (а.с.71-72 т.2).

ІІІ. Процесуальні дії у справі

1. Відповідно до ухвали судді від 02.11.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів; відкрито провадження у справі; відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служби у справах дітей Шаргородської РДА; залучено до участі в справі в якості органу, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, для подання висновку та висловлення думки щодо вирішення справи по суті; відкрито підготовче провадження та призначено підготовче засідання; запропоновано відповідачу подати відзив на позов та встановлено строк для подання відзиву (а.с.31-33 т.1).

2. 10.11.2020 року у порядку підготовчого провадження головуючий у справі суддя розглянув та задовільнив клопотання адвоката Чуйко З.Д. та визначив участь представника позивача у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.39-40 т.1).

3. 26.11.2020 року судом задоволено клопотання та заяву відповідача ОСОБА_2 ; підготовче судове засідання відкладено; приєднано до матеріалів справи фотокопію опису-вкладення про направлення на адресу суду відзиву на позов; визначено участь представника позивача - адвоката Чуйко З.Д. у наступному підготовчому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.65-67 т.1).

4. Ухвалою головуючого судді у порядку підготовчого провадження задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 про його участь у підготовчому засіданні 14.12.2020 року у режимі відеоконференції та визначено участь останнього у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.111-112 т.1).

5. Ухвалою від 14.12.2020 року суд, розглянувши всі клопотання сторін та їх представників, закрив підготовче провадження у справі та призначив її до судового розгляду по суті; визначив дати судових засідань: 01.02.2021 року та 08.02.2021 року; при цьому суд задовольнив клопотання відповідача та витребував належно засвідчену копію судового рішення про стягнення з нього аліментів на користь позивача із канцелярії Шаргородського районного суду; суд зобов`язав Шаргородську РДА як орган опіки та піклування до 25.01.2021 року подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору; суд встановив строк позивачеві та відповідачеві для подання відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив; суд визначив участь представника позивача - адвоката Чуйко З.Д. та відповідача ОСОБА_2 у судових засіданнях в режимі відеоконференції; роз`яснив сторонам та їх представникам про можливість участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції в порядку, встановленому ч.ч.4, 5 ст.212 ЦПК України, тобто поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с.133-135 т.1).

6. 01.02.2021 року суд постановив ухвалу, відповідно до якої задовольнив клопотання відповідача ОСОБА_2 та закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , у зв`язку із наявністю рішення, яке набрало законної сили, що постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме: рішення Шаргородського районного суду від 06.12.2018 року у справі №152/1398/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини; суд визнав подання ОСОБА_1 двох позовів до одного й того самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав та необґрунтоване і штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності цієї справи зловживанням нею процесуальними правами; суд застосував до ОСОБА_1 захід процесуального примусу у виді штрафу; суд стягнув з ОСОБА_1 штраф у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 681 гривню в дохід державного бюджету (а.с.193-198 т.1).

7. 08.02.2021 року судове засідання відкладено; витребувано від Шаргородського відділу ДРАЦСу належно засвідчену копію актового запису про народження дитини ОСОБА_3 ; судом визнано обов`язковою явку в судове засідання представника органу опіки та піклування - Шаргородської РДА; визначено участь у наступному судовому засіданні представника позивача - адвоката Чуйко З.Д. та відповідача ОСОБА_2 у режимі відеоконференції; суд роз`яснив сторонам та їх представникам про можливість участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції в порядку, встановленому ч.ч.4, 5 ст.212 ЦПК України, тобто поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с.220-222 т.1).

8. 01.03.2021 року розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відкладено за клопотанням відповідача ОСОБА_2 ; визначено участь у наступному судовому засіданні представника позивача - адвоката Чуйко З.Д. та відповідача ОСОБА_2 у режимі відеоконференції; суд роз`яснив сторонам та їх представникам про можливість участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції в порядку, встановленому ч.ч.4, 5 ст.212 ЦПК України, тобто поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с.28-30 т.2).

9. 26.03.2021 року розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відкладено за клопотанням відповідача ОСОБА_2 ; визначено участь у наступному судовому засіданні представника позивача - адвоката Чуйко З.Д. та відповідача ОСОБА_2 у режимі відеоконференції; суд роз`яснив сторонам та їх представникам про можливість участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції в порядку, встановленому ч.ч.4, 5 ст.212 ЦПК України, тобто поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с.77-79 т.2).

10. У судовому засіданні 16.04.2021 року без виходу до нарадчої кімнати, згідно з вимогами ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про розгляд справи у цьому судовому засіданні у відсутності позивача ОСОБА_1 , її представника - адвоката Верещака В.М., представника відповідача - адвоката Поети Ю.В.

11. Ухвалою суду від 16.04.2021 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Чуйко З.Д. про долучення документів до матеріалів справи, а зазначені у заяві докази: світлину телефону ОСОБА_1 про вхідні/вихідні дзвінки на номер НОМЕР_1 , який належить відповідачу ОСОБА_2 ; скріншот з телефону ОСОБА_1 про вхідні/вихідні дзвінки на номер НОМЕР_1 , який належить відповідачу ОСОБА_2 ; скріншот з телефону ОСОБА_1 про вхідні/вихідні дзвінки на номер НОМЕР_1 , який належить відповідачу ОСОБА_2 ; скріншот з телефону ОСОБА_1 про вхідні/вихідні дзвінки за період 07-08.12.2019 року; копії 5 фото дитини ОСОБА_3 за ІНФОРМАЦІЯ_4 ; роздруківки з сайту ІНФОРМАЦІЯ_5 за ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ); копію листа Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №1832 від 24.02.2021 року; копію довідки-розрахунку заборгованості; копію історії рахунку станом на 25.02.2021 року - залишено без розгляду.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення

Вирішуючи спір, суд встановив наявність сімейних правовідносин щодо виконання особистих немайнових прав і обов`язків батька відносно дитини, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав.

Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.

Вирішуючи спір суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2013 року, який розірвано заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року, що вбачається із запису про сімейний стан у паспорті позивача (а.с.9 т.1, на звороті) та копії заочного рішення Шаргородського районного суду (а.с.12-13 т.1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається із актового запису про народження дитини за №342 від 23 листопада 2017 року, вчиненого Писарівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області, відповідно до якого підставою для внесення відомостей про батька дитини вказано актовий запис про шлюб №2 від 08.09.2013 року, а заявником актового запису зазначено матір дитини - ОСОБА_1 (а.с.242 т.1).

На підставі вказаного вище актового запису про народження дитини видано свідоцтво про її народження серії НОМЕР_2 23 листопада 2017 року (а.с.11 т.1).

З запису про місце проживання позивача ОСОБА_1 у паспорті вбачається, що місце проживання останньої зареєстроване у с. Писарівка тепер Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці - Шаргородський район) Вінницької області (а.с.9 т.1, на звороті).

Доказів про фактичне місце проживання позивача та дитини ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 у позові не зазначила, до позову або в підготовчому судовому засіданні не подавала, тому суд виходить із довідки Писарівської сільської ради від 02.12.2020 року за №362 «Про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористування», що подана до суду Шаргородською РДА як органом опіки та піклування (а.с.159 т.1), відповідно до якої позивач зареєстрована у АДРЕСА_1 , та до складу сім`ї входять батьки позивача - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та донька ОСОБА_3 .

Належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів про умови проживання дитини сторін ОСОБА_3 з матір`ю - ОСОБА_1 , зокрема, про умови проживання у будинку АДРЕСА_1 , про належність будинку, створення у ньому умов для проживання дитини, а також про умови її виховання в сім`ї позивача, останньою суду не надано.

Шаргородською РДА як органом опіки та піклування в додатку до Висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав подано суду, в тому числі, Акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та Акт про фактичне проживання особи.

Так, уповноваженим представником Писарівської сільської ради Дуба О. проведено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивача та складено Акт, затверджений сільським головою Сауляком В. (а.с.160 т.1), який подано органом опіки та піклування разом із Висновком.

Вказаний акт не приймається судом до уваги, оскільки не містить дати його складення, вихідного номеру, а також на підставі чого та у зв`язку із якими обставинами він складений або на вимогу якого органу чи посадової особи, тобто не містить ознак документу, тому не може бути прийнятий судом до уваги як належний, допустимий, достовірний, достатній доказ викладених у ньому відомостей.

Також, органом опіки та піклування разом із Висновком додано Акт про фактичне проживання від 02.12.2020 року, виданий Писарівською сільською радою ОСОБА_1 , підписаний Писарівським сільським головою (а.с.157 т.1).

Вказаний Акт не приймається судом до уваги, оскільки він містить пояснення осіб: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 щодо обставин участі відповідача ОСОБА_2 у вихованні та утриманні дитини ОСОБА_3 , містить оцінку вказаними особами відповідача, як батька, тоді як суду не відомо з Акту, з яких підстав Писарівський сільський голова Сауляк В. опитував цих осіб, які права та обов`язки роз`яснював особам, до того ж, ні позивач, ні її представники, ні представник органу опіки та піклування, котрий подав Акт суду, не заявляли клопотання про допит означених осіб у якості свідків у судовому засіданні, де б судом було встановлено їх особи, перебування їх у родинних або неприязних відносинах із сторонами у справі, роз`яснено їм права та обов`язки як свідкам, що встановлені ЦПК України, з метою дотримання принципу змагальності сторін, які мали б можливість ставити свідкам запитання.

Відтак, означений Акт не містить ознак документу, тому не може бути прийнятий судом до уваги як належний, допустимий, достовірний, достатній доказ викладених у ньому відомостей.

Відповідач ОСОБА_2 за відомостями Красилівської сільської ради зареєстрований в АДРЕСА_2 , що вбачається із Довідки про реєстрацію місця проживання від 13.10.2020 року за №268 на запит суду про зареєстроване місце проживання останнього (а.с.28, 29).

З довідки Фастівської житлово-експлуатаційної контори від 23.11.2020 року за №07-4593, яка видана відповідачеві ОСОБА_2 , вбачається, що останній проживає у АДРЕСА_3 (а.с.100 т.1).

Шаргородською РДА як органом опіки та піклування в додатку до Висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав подано суду, в тому числі, Акт обстеження умов проживання від 29.12.2020 року відповідача ОСОБА_2 , складений головним спеціалістом ССДС ВК Фастівської міської ради на підставі листа Шаргородської РДА від 01.12.2020 року №02-1019 (а.с.158 т.1).

Вказаний Акт підтверджує наведені вище докази проживання відповідача ОСОБА_2 у м. Фастові Київської області у квартирі дружини ОСОБА_13 з останньою та дитиною дружини, умови проживання задовільні. Для дитини, яка проживає у сім`ї, створені належні умови (а.с.158 т.1).

Позивачем на підтвердження обґрунтування позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав до позову додано довідку Писарівського НВК, довідку КНП «Шаргородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Шаргородської районної ради Вінницької області.

Так, з довідки Писарівського навчально-виховного комплексу «середня загальноосвітня школа І-ІІ супенів-дошкільний навчальний заклад» від 11.09.2020 року за №76 вбачається, що вона видана адвокату Масюк О.В. ( АДРЕСА_4 ) на запит від 09.09.2020 року про те, що дитина ОСОБА_3 відвідує цей навчальний заклад, а саме: різновікову групу дошкільного навчального закладу, що батько дитини на батьківські збори не з`являвся, не приводив та не забирав дитину з дитсадка, не був присутнім на різних виховних заходах, які проводилися в ДНЗ, не цікавився успіхами дочки, що батьківські збори відвідувала завжди матір дитини ОСОБА_1 , яка приводить і забирає дитину з дитсадка, відвідує усі виховні заходи, бере участь в ремонті приміщення ДНЗ, цікавиться успіхами та поведінкою дочки (а.с.14 т.1).

Суд вважає, що означена довідка не є належним, допустимим, достовірним, достатнім доказом на підтвердження викладених у ній відомостей, виходячи з наступного.

Так, означена довідка видана на запит адвоката Масюк О.В., проте, у суду відсутні відомості про представництво ОСОБА_1 адвокатом Масюк О.В. чи про надання ОСОБА_1 правничої допомоги вказаним адвокатом, оскільки, згідно із ордерами, правничу допомогу ОСОБА_1 надають адвокати Чуйко З.Д. (а.с.53 т.1) та ОСОБА_14 (а.с.178 т.1), тому, оскільки повноваження адвоката Масюк О.В. щодо представництва та надання правничої допомоги позивачу у цій справі або щодо збирання доказів для звернення з позовом до суду не підтверджені, то цей доказ, на переконання суду, є недопустимим в розумінні ч.1 ст.78 ЦПК України.

Також, означена довідка містить відомості про те, що батько дитини на батьківські збори в ДНЗ не з`являвся, не приводив та не забирав дитину з дитсадка, не був присутнім на різних виховних заходах, які проводилися в ДНЗ, не цікавився успіхами дочки.

Разом з тим, вказані відомості не можуть бути прийняті до уваги судом як належний доказ ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, оскільки означена довідка не містить відомостей про те, що батько дитини ОСОБА_2 повідомлявся закладом про дату та час виховних заходів, які відбувалися у ДЗН, та про проведення батьківських зборів, а також про запрошення відповідача закладом на такі батьківські збори, від участі в яких останній ухилився, тобто викладені у довідці відомості не містять належної та достатньої інформації щодо предмету доказування у цій справі.

З довідки КНП «Шаргородський РЦПМСД» від 11.09.2020 року за №487 вбачається, що вона видана на запит адвоката Масюк О.В. про звернення матері до Шаргородської АЗПСМ за медичною допомогою її дитині ОСОБА_3 , зокрема, що за медичною допомогою до сімейного лікаря звернення були нечастими, а саме: 05.03.2020 року з приводу гострого бронхіту; на диспансерному обліку дитина не перебуває, додаткового оздоровлення та лікування не потребує. На прийом до сімейного лікаря дитину приводила матір. Батько дитини, ОСОБА_2 , особисто або засобами зв`язку у сімейного лікаря не цікавився здоров`ям дівчинки (а.с.15 т.1).

Означена довідка, на переконання суду, не є належним, допустимим, достовірним, достатнім доказом на підтвердження викладених у ній відомостей, виходячи з наступного.

Так, означена довідка також видана на запит адвоката Масюк О.В., проте, у суду відсутні відомості про представництво та надання ОСОБА_1 правничої допомоги вказаним адвокатом, тому, оскільки повноваження адвоката Масюк О.В. щодо надання правничої допомоги позивачу у цій справі або щодо збирання доказів для звернення з позовом до суду не підтверджені, то суд вважає, що цей доказ є недопустимим в розумінні ч.1 ст.78 ЦПК України.

Також, означена довідка містить відомості про те, що дитина зверталася за медичною допомогою тільки один раз та на прийом до сімейного лікаря була приведена матір`ю, а батько дитини не цікавився здоров`ям доньки у сімейного лікаря.

Разом з тим, вказані відомості не можуть бути прийняті до уваги судом як належний доказ ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, оскільки означена довідка не містить відомостей про те, що батько дитини ОСОБА_2 , дані про особу якого (прізвище, ім`я, по батькові) наявні у Шаргородської АЗПСМ, так як вірно зазначені у цій довідці, умисно не звертався до сімейного лікаря з приводу стану здоров`я його дитини, тобто викладені у довідці відомості не містять належної та достатньої інформації щодо предмету доказування у цій справі.

Натомість, вказані відомості, що викладені у довідках Писарівського ДНЗ та КНП «Шаргородський РЦПМСД», спростовуються зверненнями відповідача ОСОБА_2 від 23.11.2020 року до цих освітньої та медичної установ про внесення відомостей про нього, як про батька ОСОБА_3 до особової справи дитини з метою повідомлення його як про стан здоров`я дитини, так і про проведення батьківських зборів, святкових та інших заходів у ДНЗ, у яких він може приймати участь (а.с.102, 103 т.1).

Крім того, суд зауважує, що посилання Писарівського НВК на те, що тільки матір ОСОБА_3 бере участь у ремонті приміщення ДНЗ (а.с.14 т.1), не може прийматися до уваги судом, оскільки не ґрунтується на законі, так як ні одним законодавчим документом в Україні, в тому числі і Сімейним кодексом України, не передбачено обов`язку батьків ремонтувати приміщення освітніх закладів.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є платником аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 до досягнення дитиною трирічного віку на підставі рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року у справі № 152/1398/18 (а.с.174-176 т.1).

Зокрема, відповідач зобов`язаний вказаним рішенням суду сплачувати щомісячно аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття доньки, та утримання ОСОБА_1 - у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відповідач у відзиві на позов вказує про те, що аліменти на утримання дитини за домовленістю з позивачем сплачував на картковий рахунок останньої, що не заперечувала у судовому засіданні ОСОБА_1 , а також вказана обставина підтверджується доданими до відзиву фіскальними чеками, дублікатами чеків, квитанціями (а.с.85-93 т.1).

З наведених підстав суд не приймає до уваги довідку від 18.09.2020 року №33-1-132 філії Вінницька дирекція АТ «Укрпошта» про те, що у період з вересня 2019 року по вересень 2020 року були відсутні поштові перекази грошових коштів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (а.с.16 т.1).

І, крім того, вказана довідка так само видана на запит адвоката Масюк О.В., проте, у суду відсутні відомості про надання ОСОБА_1 правничої допомоги вказаним адвокатом, тому, оскільки повноваження адвоката Масюк О.В. щодо надання правничої допомоги позивачу у цій справі або щодо збирання доказів для звернення з позовом до суду не підтверджені, то цей доказ, на переконання суду, є недопустимим в розумінні ч.1 ст.78 ЦПК України.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 , а також її представники стверджували про те, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів.

Доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано, а посилання на довідку-розрахунок заборгованості за аліментами (а.с.52-54 т.1) та на історію рахунку (а.с.55-56 т.1) є безпідставним, оскільки вказані документи, на підставі ухвали суду від 16.04.2021 року залишені без розгляду (а.с.97-99 т.2).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 під час судового розгляду пояснив, що з жовтня 2020 року у нього почала виникати заборгованість зі сплати аліментів, оскільки через карантинні обмеження він втратив постійну роботу та його дохід на теперішній час не є стабільним.

Та обставина, що на час розгляду справи відповідач не у повному обсязі сплачує аліменти на утримання дитини, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні, тобто що він свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками по утриманню дитини.

Позивач у позові та її представник у письмових поясненнях зсилаються на відсутність сталого спілкування відповідача з дитиною взагалі, оскільки він ні разу не подзвонив дочці, тоді як у нього є можливість спілкуватися як за телефоном, так і за допомогою різноманітних месенджерів, таких як «viber» тощо.

Вказане ствердження суд оцінює критично, з огляду на відсутність доказів забезпечення малолітньої дитини засобами телефонного зв`язку та обізнаність у користуванні месенджерами через малолітство дитини.

Не спілкування батька з дитиною саме по собі не свідчить про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не його умислом, а пов`язані, на переконання суду, з тим, що між ним та матір`ю дитини склалися напружені емоційні стосунки, що вбачається із взаємних емоційних обвинувачень позивача та відповідача у позові та відзиві, у письмовому поясненні представника позивача, а також під час судового розгляду, як, наприклад, зазначення позивачем у позові про те, що відповідач не утримує дитину матеріально, тоді як судом встановлено, що останній є платником аліментів на утримання дитини; зазначення представником позивача у письмовому поясненні про те, що поведінка відповідача є «ганебною», що відповідач робить усе, щоб «насолити» позивачу; що відповідач «розпочав бомбардувати пустими паперами дитячий садок»; про поганий вплив біологічного батька на дитину та «психологічне насилля» над дитиною; зазначення відповідачем у відзиві, що позивач звернулася із вказаним позовом до суду з «особистих мотивів, а саме, з підстав неприязного відношення як до колишнього чоловіка».

У цій справі не встановлено відомостей, які негативно характеризують відповідача, як особистість та громадянина України.

Так, відсутні докази того, що відповідач негативно характеризується за фактичним місцем проживання чи за зареєстрованим місцем проживання, або що він притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, навпаки, за фактичним місцем проживання сім`я відповідача охарактеризована позитивно (а.с.158 т.1).

При цьому, довідку від 22.12.2020 року за №18 Ставищенської селищної ради про склад сім`ї відповідача та довідку-характеристику від 22.12.2020 року №19, що містяться в додатку до Висновку органу опіки та піклування (а.с.161, 162 т.1), суд не приймає до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на фактичний склад сім`ї ОСОБА_2 , встановлений Службою у справах дітей виконкому Фастівської міської ради та з огляду на те, що довідка-характеристика надана органом місцевого самоврядування, на території якого відповідач не проживає понад десять років, що вбачається із вказаної довідки.

Представник позивача у письмовому поясненні вказала на те, що вважає, що відвідування відповідачем тільки певних заходів задля годиться, про людське око, свідчить про поганий влив біологічного батька на дитину, психологічне насилля над нею.

Разом з тим, позивачем не надано доказів, які б свідчили про вчинення насильства відповідачем по відношенню до дитини, винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини.

На виконання ухвали Шаргородського районного суду від 14.12.2020 року Шаргородською РДА як органом опіки та піклування надіслано до суду висновок від 06.01.2021 року №01.01-38/33 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 » (а.с.154-155 т.1).

З Висновку вбачається, що Шаргородський районний суд надіслав ухвалу від 14.12.2020 року про надання висновку щодо вирішення спору між сторонами у цій справі до Служби у справах дітей Шаргородської РДА, що не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, зокрема, ухвалою суду від 14.12.2020 року (а.с.133-135 т.1), розпискою ОСОБА_16 про отримання ухвали суду, яка приймала участь у підготовчому провадженні як представник органу опіки та піклування (а.с.137 т.1).

В Висновку Шаргородська РДА як орган опіки та піклування зсилається на те, що позивач проживає у с. Писарівка, перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, яка, як встановлено органом опіки та піклування, проживає з позивачем у будинку батька позивача по АДРЕСА_1 . Відповідач проживає окремо, зокрема, зареєстрований в с. Красилівка Ставищенського району Київської області, а фактично проживає у АДРЕСА_3 , одружений із ОСОБА_13 .

Також, органом опіки та піклування зроблено висновок про те, що відповідач до дитини ніколи не приїздив, не цікавився у позивача про стан здоров`я та життя доньки.

Крім того, орган опіки та піклування зазначає про те, що з пояснень сусідів позивача - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 він встановив, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тому сторони у цій справі були викликані на комісію з питань захисту прав дитини, де і розглядалося питання про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Разом з тим, суд зауважує, що ухвалою від 14.12.2020 року зобов`язував саме орган опіки та піклування розглянути питання щодо вирішення спору між сторонами про позбавлення батьківських прав, а не комісію з питань захисту прав дитини.

Та до того ж, є незрозумілим, чи запрошувалися вказані особи, сусіди ОСОБА_1 , на засідання комісії з питань захисту прав дитини, у якості кого вони надавали пояснення та робили висновок про те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тоді як їх письмові записи про те, що вони є свідками ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які містяться у «Акті про фактичне проживання особи» (а.с.157 т.1), не можуть бути взяті до уваги, з огляду на те, що цей Акт визнаний судом, як такий, що не містить ознак документу, тому не є належним, допустимим, достовірним, достатнім доказом викладених у ньому відомостей.

Крім того, з Висновку вбачається, що відповідач ОСОБА_2 на комісію з питань захисту прав дитини не з`явився, хоча повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку, приймав участь у засіданні комісії у форматі відеозв`язку через Вайбер, що пояснював поганими погодними умовами для вчасного прибуття.

Разом з тим, суд зауважує, що відповідач виявив бажання та приймав участь при вирішенні питання щодо виконання ним батьківських обов`язків та щодо позбавлення його батьківських прав, хоча і не у засіданні уповноваженого ухвалою суду від 14.12.2020 року органу опіки та піклування, а у засіданні Комісії питань захисту прав дитини, що свідчить про його зацікавленість у тому, щоб він не був позбавлений батьківських прав та мав можливість в подальшому спілкуватися з дитиною та приймати участь у житті дитини та розцінюється судом як розуміння відповідачем, що позбавлення батьківських прав тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька дитини.

Наведені вище у Висновку обставини, які, як зазначив орган опіки та піклування дослівно «підтверджуються необхідними довідками, характеристиками та іншими матеріалами, доданими до справи», стали підставою для прийняття рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Покладаючи в основу рішення щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав свідчення сусідів, які органом опіки та піклування взагалі не допитувалися, характеристики відповідача, які не є негативними, неприбуття відповідача на засідання комісії з питань захисту прав дитини, органом опіки та піклування не враховано, що батько дитини, який розлучений з її матір`ю, проживає окремо від дитини, оскільки має іншу сім`ю у іншій області України, що місце проживання відповідача віддалене по відношенню до місця проживання дитини, що відповідач проти позбавлення батьківських прав заперечує, що він є платником аліментів на утримання дитини, тобто зацікавлений та приймає участь у її утриманні, тобто не втратив цікавість до дитини, не взято до уваги звернення відповідача від 23.11.2020 року із заявами-повідомленнями про внесення про нього контактної інформації як про батька до особової справи доньки дошкільним навчальним закладом та сімейним лікарем з метою повідомлення його про стан здоров`я дитини та про проведення батьківських зборів, святкувань у ДНЗ.

До того ж, суд зауважує, що органом опіки та піклування у висновку не встановлено свідомого та остаточного знехтування відповідача своїми обов`язками відносно дитини, втрати ним цікавості до дитини, та того, що інтереси дитини вимагають захисту шляхом застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав.

Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 19 СК України визначає участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів.

Відповідно до частин п`ятої-шостої статті 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В даному випадку висновок органу опіки та піклування, на переконання суду, є не обґрунтованим, містить лише висновки, зроблені від спілкування з позивачем, тоді як органом опіки та піклування не взято до уваги заперечення відповідача щодо позбавлення батьківських прав, а також найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, і саме цьому повинна приділятися особлива увага.

Тому суд вважає вказаний висновок таким, що суперечить інтересам дитини, оскільки він спрямований на розірвання сімейних зв`язків та означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення дитини спорідненості з батьком, а це може вважатися виправданим лише за виняткових обставин, коли поведінку батька неможливо змінити на краще.

Також, суд вважає безпідставним посилання органу опіки та піклування у висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є доцільним, оскільки на підтвердження вказаного висновку не надано жодного доказу, з огляду на те, що Акт про фактичне проживання від 02.12.2020 року (а.с.157 т.1), Акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї без номеру і дати (а.с.160 т.1), довідки Ставищенської селищної ради (а.с.161, 162 т.1), які покладені в основу Висновку, визнані судом неналежними та недопустимими доказами.

Судом не встановлено протиправної поведінки батька відносно дитини, які б давали підстави для висновку про негативний та шкідливий вплив відповідача на доньку, тоді як позбавлення дитини спорідненості з батьком матиме негативний вплив на нормальний, гармонійний, всебічний розвиток дитини та її самоусвідомлення.

Також, судом не може бути взято до уваги рішення Комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА за №149 від 17.12.2020 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.156 т.1), відповідно до якого Комісія вважає доцільним позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки суд не уповноважував вказану Комісію розглядати таке питання, тому посилання у Рішенні комісії про те, що підставою для розгляду вказаного питання є ухвала Шаргородського районного суду від 14.12.2020 року, не відповідає дійсності.

При вирішенні вказаного спору, судом не допитувалася в судовому засіданні малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки суд вважає, що внаслідок свого малолітнього віку та незрілості вона не здатна сформулювати власні погляди та вільно висловлювати ці погляди з питання позбавлення її батька батьківських прав.

Сторони у справі заперечували щодо допиту дитини, враховуючи її малолітній вік.

Суд виходив з того, що при вирішенні спору щодо дитини судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо позбавлення батьків батьківських прав.

Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одним з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

У статті 12 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

01 квітня 2007 року для України набула чинності Європейська конвенція про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року.

Положеннями статті 3 Європейської конвенції передбачено права дитини бути проінформованою та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду).

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється наступними правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультації; мати можливість висловлювати свої думки; бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення.

Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей передбачено порядок прийняття рішення судовими органами під час розгляду справи, що стосується дитини.

Так, якщо внутрішнім законодавством дитина взнається такою, що має достатній рівень розуміння, перед прийняттям рішення судовий орган: упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує дитину сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб (у разі необхідності - приватно), якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

Згідно зі статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Оскільки суд прийшов до переконання, що внаслідок свого малолітнього віку та незрілості дитина сторін не здатна сформулювати власні погляди та вільно висловлювати ці погляди з питання позбавлення її батька батьківських прав, то прийняв рішення дитину в судовому засіданні не допитувати.

Таким чином, допитавши сторони та їх представників, представника органу опіки та піклування, дослідивши письмові докази, судом не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , який проживає окремо від своєї дитини, свідомо нехтує батьківськими обов`язками по відношенню до дочки ОСОБА_3 , зокрема, свідомо не цікавиться життям дочки, її навчанням у ДНЗ, вихованням, не піклується про фізичний розвиток дитини, не займається матеріальним забезпеченням дитини, на чому наполягала позивач та її представники, а також орган опіки та піклування.

Так, у цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю після розірвання шлюбу з останньою та створення нових сімей сторонами.

Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини в основному займається мати, з якою проживає дитина, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її вихованні, у спілкуванні з нею, тобто, що свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Неактивна участь батька в спілкуванні з дитиною викликана, на переконання суду, тривалими напруженими відносинами між сторонами, проживанням відповідача на значній відстані від доньки та неможливістю щоденного спілкування засобами мобільного телефонного чи електронного зв`язку через малолітство дитини.

Також, суд враховує і таку обставину, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 із ОСОБА_1 дитина залишилася проживати з матір`ю, тому формування відношення дитини до батька відбувається за впливу матері, а неприязні стосунки між сторонами не сприяють здійсненню відповідачем його батьківських прав та виконанню батьківських обов`язків.

Необізнаність батька про стан здоров`я дитини, неактивність батька, який сплачує аліменти, в з`ясуванні питання, як витрачаються матір`ю дитини кошти, які він сплачує на утримання доньки, не свідчить, на переконання суду, про те, що батько не цікавиться навчанням дитини в ДНЗ, її захопленнями, улюбленими іграшками чи стравами, підготовкою дитини до школи та до самостійного життя, тому не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд вважає, що такі обставини можуть свідчити не на користь обох батьків, які не бажають досягти сталого приязного спілкування в інтересах своєї малолітньої дитини, враховуючи чутливість правовідносин, що виникли між сторонами щодо виховання дитини.

Відтак, з огляду на вище викладене, судом не встановлено факту винної поведінки відповідача, тобто факту свідомого ухилення батька малолітньої дитини - ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та негативного впливу останнього на фізичний та духовний розвиток дитини та її виховання.

Також, суд встановив, що батько дитини - ОСОБА_2 бажає виконувати свої батьківські обов`язки та заперечує щодо позбавлення батьківських прав, що вбачається із відзиву на позов, пояснень останнього у судовому засіданні, із того факту, що він є платником аліментів на утримання дитини, а під час підготовчого провадження у справі звернувся до дошкільного навчального закладу та до центру первинної медико-санітарної допомоги про повідомлення його про обставини навчання дитини у ДНЗ, про стан здоров`я дитини через віддаленість його місця проживання від місця проживання дитини.

До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України).

В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності.

Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається.

Суд констатує факт, що сторони не були позбавлені права та можливості доводити перед судом свої вимоги та заперечення.

При цьому, суд звертає увагу, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькові щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи позивачем ОСОБА_1 не доведено.

Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії.

Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Такої поведінки відповідача ОСОБА_2 судом не встановлено, а неактивність відповідача щодо спілкування з дитиною та не обізнаність про стан здоров`я дитини змінилася за час судового розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, оскільки він, заперечуючи щодо позову, надав докази зацікавленості в утриманні дитини та сплаті аліментів на її утримання, в зацікавленості щодо навчання дитини в ДНЗ та щодо стану її здоров`я, надіславши відповідні звернення як до ДНЗ так і в медичну установу про повідомлення його про стан навчання та здоров`я дитини, тобто вказані обставини свідчать про те, що таку неактивну поведінку батька можливо змінити та змінено останнім у кращу сторону, а в його діях відсутня вина.

Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

Верховним Судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України щодо підстав позбавлення батьківських прав є усталеною.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав, утримує дитину шляхом сплати аліментів, виявляє зацікавленість щодо дитини, суд не вбачає правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

З наведених підстав суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини щодо позбавлення батьківських прав, зокрема, щодо виконання особистих немайнових прав і обов`язків батька відносно дитини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України.

Так, відповідно до ст.ст.51, 52 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом.

Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом…

Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини).

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України).

Статтею 141 СК України передбачено рівні права та обов`язки обох батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.150 СК України).

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.

Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України).

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також з питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України).

Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, якою передбачено, що держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

VІ. Висновки суду

Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, проаналізувавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача, представника відповідача, представника органу опіки та піклування, дослідивши висновок Органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає інтересам дитини, виходячи із того, що судом не встановлено винного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків.

Неактивність відповідача щодо особистого спілкування з дитиною в умовах запровадженого впродовж останнього року Кабінетом Міністрів України карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та прояв зацікавленості щодо навчання дитини в дошкільному навчальному закладі і щодо стану здоров`я не безпосередньо прибувши у місце проживання дитини, а шляхом письмового листування з освітнім та медичним закладами, не свідчить ні про умисне, свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, ні про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 , який утримує дитину матеріально, сплачуючи аліменти за рішенням суду батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_3 , яка проживає разом з матір`ю.

Позбавлення відповідача батьківських прав суперечить інтересам дитини.

У п.47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції… Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві»…

Відповідач ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо позбавлення його батьківських прав, навів та надав суду докази участі в утриманні дитини та того, що він зацікавлений у зміні своєї поведінки щодо неактивного спілкування з дитиною, що свідчить, на думку суду, про наявність інтересу до дитини.

Та обставина, що на час розгляду справи відповідач, який визнав факт часткової сплати аліментів на утримання дитини, не активно спілкується з дитиною, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто того, що він свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Також, суд зауважує, що карантинні обмеження, введені в Україні на підставі постанов КМУ, на які відповідач зсилається, вказуючи, що втратив постійну роботу та дохід, є тимчасовими в державі, та не звільняють ОСОБА_2 від обов`язку піклуватися про щоденне утримання доньки.

Враховуючи відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає спілкуватися із донькою, утримує дитину шляхом сплати аліментів, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

До того ж, суд виходить із захисту інтересів дитини та, всупереч висновку органу опіки та піклування вважає, що не є доцільним позбавляти відповідача батьківських прав, оскільки це сприятиме відчуженню між батьком і дитиною та позбавленню дитини природних прав на виховання, захист її інтересів та прав з боку батька, оскільки такі права виникають із факту кровної спорідненості батька з дитиною.

Відтак, позов не підлягає задоволенню.

VІІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК).

Так як позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, то понесені нею судові витрати покладаються на неї та не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 142, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст.141, 150, 164, 165, 166, 167, 171 СК України, ст.ст.12, 15 ЗУ «Про охорону дитинства», суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю органу, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, - Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області як органу опіки та піклування - про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шаргородський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Повне найменування (для юридичних осіб) та ім`я (для фізичних осіб) сторін та учасників справи:

- позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , уродженка с. Михайлівка Шаргородського району, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України - НОМЕР_3 , виданий 27.09.2013 року Шаргородським РС УДМС України у Вінницькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ;

- малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Шаргород, Вінницької області, проживає у АДРЕСА_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - відсутній;

- відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , уродженець с. Красилівка Ставищенського району Київської області, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання - АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України - НОМЕР_5 , виданий 21.10.2019 року органом 3244, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ;

- орган, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах неповнолітніх осіб, - Шаргородська РДА як орган опіки та піклування, місцезнаходження - м. Шаргород, вул. Героїв Майдану, буд.224, індекс - 23500, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ - 04051218.

Повне рішення складено 21.04.2021 року.

Суддя: