КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 359/4513/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11385/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є.О., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 51 547,22 грн. за кредитним договором № б/н від 07 червня 2012 року та судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 07 червня 2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Вказував, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не виконав зобов`язань за кредитним договором, не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 02 травня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі - 51 547,22 грн., яка складається з наступного: 20 857,73 грн. - тіло кредиту; 12 870,70 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 14 037,97 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 850,00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2430,82 грн. - штраф (процентна складова), вказану заборгованість позивач просив стягнути на свою користь із відповідача (а.с. 1-6).

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року вказаний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» борг за кредитним договором в розмірі 36 659,25 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено (а.с. 76-79).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 105-106).

Не погодившись з рішенням суду, 17 червня 2021 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційною скаргою, у якій просили скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі(а.с. 107-109).

На обґрунтування скарги зазначено, що між сторонами не було укладено кредитний договір, не досягнуто істотних умов договору. Позивач не надав до суду доказів на обґрунтування того, що відповідач вживав будь-яких заходів для врегулювання спору мирним шляхом. Суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків в частині задоволення позову, оскільки у справі не міститься жодного документа, який підтверджує видачу кредитних карток в 2016 та 2018 роках. Вказано, що 07 червня 2012 року відповідачем був відкритий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», внаслідок чого йому було видано кредитну картку, якою він користувався до 2016 року, а потім погасивши всю заборгованість перед банком карткою більше не користувався. Більше кредитних карток відповідач не отримував та заяв про видачу таких не писав, а тому фізично не міг користуватися кредитними коштами. Позивач не надав до суду доказів, що саме відповідач користувався кредитною карткою після 2016 року. Вважає, що до позовної заяви було додано документи, які не належними та допустимими доказами, однак суд не витребував у позивача оригінали доказів не пересвідчився у їх достовірності.

Звертали увагу на те, що відповідач не отримував повістки про виклик до суду, не був повідомлений про розгляд справи, а дізнався про оскаржуване рішення, отримавши за місцем роботи виконавчий лист про стягнення заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Яндульський Д.В. просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Зазначав, що відповідачем неодноразово підписувались анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (07 червня 2012 року, 09 грудня 2010 року та п`ять анкет підписано 27 червня 2018 року). Також відповідач підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» від 09 грудня 2012 року, які долучив до відзиву (а.с. 122-131).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 червня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 28-29).

За змістом анкети-заяви відповідач погодився, що вищевказана анкета-заява, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До заяви банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розміщений на сайті банку (а.с. 34-62).

До позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» також долучив розрахунок заборгованості за договором № б/н від 07 червня 2012 року, укладеного між Банком та клієнтом ОСОБА_1 , за яким станом на 02 травня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі - 51 547,22 грн., яка складається з наступного: 20 857,73 грн. - тіло кредиту; 12 870,70 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 14 037,97 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 850,00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2430,82 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 23-27).

До суду апеляційної інстанції позивач разом з відзивом на апеляційну скаргу подав копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 09 грудня 2010 року, п`ять анкет-заяв від 27 червня 2018 року, підписані ОСОБА_1 , а також довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» від 09 грудня 2012 року, підписану ОСОБА_1 (а.с. 134-142).

Згідно з частиною 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК»є позивачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати усі необхідні докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки позивач не навів поважних причин не подання цих доказів до суду першої інстанції, колегія суддів не прийняла їх до уваги.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У наданій Банком анкеті-заяві позичальника від 07 червня 2012 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07 червня 2012 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 червня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач (Банк) не пред`явив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)).

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 07 червня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Додана Банком до апеляційної скарги довідка про умови кредитування від 09 грудня 2012 року, яка містить підпис позичальника ОСОБА_1 , не містить відомостей про її належність до укладеного сторонами кредитного договору № б/н від 07 червня 2012 року (а.с. 141).

З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідача 14 037,97 грн. пені за прострочене зобов`язання, 850,00 грн. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2430,82 грн. - штраф (процентна складова), визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки у заяві, підписаній сторонами 07 червня 2012 року, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Крім того, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення.

Проте враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь Банку суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 33 728,43 грн. (20 857,73 грн. тіло кредиту + 12 870,70 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту), яка визначена за розрахунком Банку станом на 02 травня 2019 року.

Про застосування наслідків спливу строків позовної давності до заявлених Банком позовних вимог (ст. 267 ЦК України) відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції та в поданій ним апеляційній скарзі не заявляв.

На підставі вищевказаних вимог законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача тіла кредиту, проте, дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині стягнення штрафів.

Посилання відповідача на те, що він користувався кредитною карткою до 2016 року та інших карток не отримував, є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, натомість у справі міститься анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 07 червня 2012 року, підписана сторонами, та розрахунок заборгованості, у якому відображено здійснення відповідачем витрат кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення районним судом відповідача про розгляд справи колегія суддів відхилила з огляду на те, що ОСОБА_1 повідомлявся судом першої інстанції шляхом направлення поштового відправлення на адресу реєстрації місця проживання, проте, поштова кореспонденція повернулась без вручення з відміткою працівників пошти про відсутність адресата ( ОСОБА_1 ) за зазначеною ним адресою, така ж адреса останнім зазначалась і в поданій ним апеляційній скарзі (а.с. 74, 107-112).

З огляду на положення ст. 131 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про належне сповіщення відповідача про розгляд справи районним судом та відхилив відповідні доводи апелянта.

Поряд з цим, суд першої інстанції частково задовольнивши позовні вимоги та стягнувши з відповідача на користь Банку 36 659, 25 грн. боргу за кредитним договором задовольнив позовні вимоги і фактично включив до загальної суми боргу 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2430,82 грн. - штраф (процентна складова), визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, що не можна визнати обґрунтованим. Вказана помилка не може бути усунута шляхом скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення штрафу або зміни рішення в цій частині, оскільки районним судом визначена до стягнення загальна сума боргу за кредитним договором, тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в повному обсязі із ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (65,43 %) 1256,91грн. судового збору за розгляд справи районним судом та з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь відповідача слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (34,57 %)996,13 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата яких підтверджується доказами (а.с. 63, 110)

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 рокускасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ - 14360570) задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ - 14360570) - 33 728,43 грн. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 07 червня 2012 року.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ - 14360570) 1256,91грн. судового збору за розгляд справи районним судом.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ - 14360570) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) 996,13 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова