РІШЕННЯ

Іменем України

30.07.2021 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мартьянової С.М.

при секретарі Турчак М.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні цивільну за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб - Центр надання адміністративних послуг Франківського району м. Львова, Франківська районна адміністрація ЛМР, орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації ЛМР про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб - Центр надання адміністративних послуг Франківського району м. Львова, Франківська районна адміністрація ЛМР про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що ОСОБА_3 є оновним квартиронаймачем квартири, що в АДРЕСА_1 в будинку, власником якої є Львівська міська рада. Окрім позивачки, в квартирі зареєстровано ще дев`ятеро осіб, серед яких є ОСОБА_4 та її донька малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Раніше в квартирі була зареєстрована сестра позивачки, мати відповідачки, ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Близько чотирнадцяти років тому, ОСОБА_4 вийшла заміж за ОСОБА_7 та переїхала проживати о нього в квартиру, що в АДРЕСА_2 . Та з часу заміжжя в квартирі, що в АДРЕСА_1 більше не проживає і по даний час. Однак, 27.04.2016 року відповідачка зареєструвала в даній квартирі свою доньку ОСОБА_5 . Яка взагалі ніколи не проживала в згаданій квартирі. ОСОБА_4 добровільно покинула проживати в даній квартирі, разом із донькою, ніяких перешкод в проживанні їм ніхто не чинив. Особистих речей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не має. Відповідачка відносин із членами сім`ї не підтримує. Проте, незважаючи на неодноразові прохання знятись із реєстрації самій та зняти із реєстрації у квартирі свою доньку відповідачка не реагує. На даний час ОСОБА_4 разом із дітьми та чоловіком, проживають разом із матірю чоловіка, в квартирі його матері, що в АДРЕСА_3 . Оскільки ОСОБА_4 тривалий час не вносить проплати за користування квартирою та комунальними послугами, то вартість її з донькою проживання, змушені оплачувати всі інші зареєстровані члени сім`ї. А в даний час, при значному подорожчанні комунальник послуг, це значна сума. Факт не проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджується Актами обстеження квартири, що в АДРЕСА_1 від 23 травня 2016 року та від 12 грудня 2016 року. Як вбачається із даних Актів, то ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в даній квартирі зареєстровані, проте не проживають. Дані акти складено посадовими особами ЖП «Південне», та підтверджено сусідами по будинку. Враховуючи наведене, позивач просить визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що в АДРЕСА_1 . Зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Франківського району м. Львова зняти з реєстрації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на її користь, сплачений судовий збір.

Суддею Франківського районного суду м.Львова Дзеньдзюрою С.М. відкрито провадження у справі 22.02.2017 року та призначено судове засідання.

Позивачка 09.03.2017 року звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутності.

Ухвалою судді 23.05.2017 року позов залишено без руху.

26.05.2017 року представником позивача подано на адресу суду уточнену позовну заяву, згідно якої просить визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що в АДРЕСА_1 . Зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Франківського району м. Львова зняти з реєстрації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь позивачки сплачений судовий збір.

Ухвалою судді Гулієвої М.І. 26.01.2018 року прийнято до свого провадження та призначено судове засідання.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 55/Р від 14.05.2019 року, 15.05.2019 року вказану цивільну справу передано судді Мартинишин М.О.

Відповідачкою 20.08.2019 року подано відзив на позовну заяву. Згідно якого, відповідачка даний позов заперечила в повному обсязі. Зазначаючи в позові, що відповідачі покинули спірне житлове приміщення позивач не зазначає причини відсутності відповідачів у такому приміщенні. Дійсно, до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 у спірному житлі: АДРЕСА_4 проживала мати та бабуся відповідачів ОСОБА_6 , яка захворіла і померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_6 потребувала стороннього догляду, а тому відповідач ОСОБА_4 опікувалася нею, доглядала її та проживала за спірною адресою. При цьому, усі обов`язки по домашньому господарству (купівля продуктів, приготування їжі, прання та інші) виконувала ОСОБА_4 , що так чи інакше зумовлювало її проживання разом з матір`ю. Після смерті матері відповідачки, позивач, використовуючи погрози та нецензурну лайку, скориставшись безпорадним станом малолітнього - сина ОСОБА_4 . ОСОБА_5 , змусила останнього віддати ключі від спірної квартири. В подальшому відповідач безрезультатно намагалася вселитися до спірної квартири, проте, як відповідач так і інші наймачі чинили цьому перешкоди. Вказані обставини, зможуть підтвердити свідки. Відповідно до правових висновків ВС КЦС від 28 березня 2019 року у справі № 464/9124/16-ц - не проживання у житлі внаслідок умисних та неправомірних дій позивачів є поважною причиною відсутності в у житлі понад встановлені законом строки.

Крім того, відповідач вказала, що , у даній квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_8 , який після смерті ОСОБА_6 він зайняв кімнату ОСОБА_4 , а ще за життя ОСОБА_6 провокував конфліктні ситуації, з метою позбавлення ОСОБА_4 права на проживання у спірній квартирі. Наявність постійних конфліктів між мешканцями є поважною причиною не проживання у житлі - постанова ВС КЦС від 5 О5.2019 року № 760/19126/15-ц. Житлова площа спірної квартири становить 45,8 кв.м. Згідно довідки про склад сім`ї від 15.03.2017 року у квартирі зареєстровано 10 осіб. Відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Українській PCP встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Разом з тим, у спірній квартирі така норма складає 4,6 кв. м., що у 3 рази менше за встановлену законом. За висновками ВС КЦС у постанові від 17 квітня 2019 року № 135/165/17-ц недостатність жилої площі може бути поважною причиною не проживання у житлі.

Окрім того, підставою позову позивача є те, що ОСОБА_4 вийшла заміж за ОСОБА_7 та переїхала проживати до нього в квартиру, що в м. Львові. Разом з тим, позивач посилається на ст. 71 ЖК України. Також вказує, що після того, як позивач відібрала у сина відповідача ключі від спірного житла, у цьому житлі залишилося багато речей відповідача - меблі, одяг та інше, які в подальшому були викинуті позивачем із даної квартири. Реєстрація місця проживання у цій квартирі ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто після смерті ОСОБА_6 свідчить про той факт, що ОСОБА_4 не бажала втрачати із спірним житлом зв`язок та не збиралася покидати спірну квартиру, що зробити її змусила сама позивач. Окрему увагу слід звернути на акти, що долучені позивачем до позовної заяви, як доказ не проживання у спірному житлі, які складені представниками ЛКП та в яких відсутні будь-які підписи сусідів. За наведених обставин просить у задоволенні позову - відмовити.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 110/Р від 25.09.2019 року, 25.09.2019 року вказану цивільну справу передано судді Мартьяновій С.М.

Ухвалою судді 10.10.2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Пояснення надав аналогічні, викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні надав поясненні, аналогічні, викладеним у відзиві на позовну заяву. Просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Додатково пояснив Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц. від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Представник третьої особи органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації ЛМР Брухаль Л.Б. позовні вимоги, щодо виселення ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 заперечив, оскільки дана вимога суперечить інтересам малолітньої.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що користується квартирою АДРЕСА_4 . Зазначає, що в квартирі є багато кімнат, якими кожен володілець користується під ключ. Пояснив суду, що після одруження відповідачка не проживає в даній квартирі та дуже рідко приходила до помешкання. Після народження дочки в 2016 році відповідачка в даній квартирі прописала свою доньку.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що особисто знає відповідачку ОСОБА_4 , оскільки є її сусідкою. Після одруження відповідачка проживала з чоловіком. В квартирі АДРЕСА_4 прожила мати відповідачки. В даній квартирі свідок рідко бачила відповідачку, це могло бути один раз на 2 місяці. Пояснила суду, що на дві квартири йде загальний коридор, а тому їй відомо хто приходив повз її квартиру, оскільки вдома завжди хтось був.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що проживає разом із братом в квартирі АДРЕСА_4 . Ствердила, що особисто знає відповідачку ОСОБА_11 . Відповідачка не проживає в даній квартирі приблизно 17-18 років. В гості приходила дуже рідко. Син відповідачки, ОСОБА_12 добровільно віддав ключ від квартири. Раніше конфліктів не було. Сама відповідачка не заявлялась до квартири, в тому числі і після розлучення не поверталася.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 вказала, що вони з позивачкою ОСОБА_14 сусідки. Зазначив, що йому відомо про конфлікт між позивачкою та відповідачкою. Бачив як відповідачка сиділа і плакала біля під`їзду, оскільки її не впускали в квартиру і вона не могла забрати свої речі. Знає, що після одруження відповідачка проживала в квартирі, доньку її також бачив. Вона часто гуляла з дитиною на дитячій площадці. Знає, що відповідачка мала ключ від квартири. Знає, що ключ забрали родичі в її сина ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_16 пояснив суду, що відповідачка є його дружиною, а ОСОБА_17 - донькою. Після одруження з відповідачкою проживали разом на АДРЕСА_5 . Вони розлучилися в кінці 2017 року. Свідок ствердив, що відповідачка проживала у знайомої в цей період і деякий час в тітки в с.Солонка. З відповідачкою не проживали з літа 2017 по 2018 роки. Діти були разом з свідком. Згодом вони з відповідачкою знову одружились в 2018 році та проживали по АДРЕСА_6 . Кожен день ОСОБА_18 відвідувала свою маму, також ночувала в мами. В дружини був ключ від квартири. Знає, що в квартирі проживали чотири сім`ї. Також в ОСОБА_18 були ключі від вхідних дверей. Дружина намагалась попасти в квартиру неодноразово. Їхні речі були викинуті на смітник, до квартири їх не допускали, тому вдалось забрати лише диван, інші особисті речі, одяг були викинуті на смітник. За телевізор свідок нічого не пригадує. Донька ОСОБА_17 проживала по АДРЕСА_7 , а в школу пішла на Сихові в 2015 році. Коли постало питання про реєстрацію доньки в спірній квартирі, ніяких заперечень не поступило. Доньку зареєстрували в спірній квартирі після смерті бабці. Донька фактично проживала з батьком на ОСОБА_19 , неподалік від школи.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що з тіткою ОСОБА_20 , позивачкою, в нього був конфлікт, тому мама сказала, щоб він поїхав і віддав ключі від спірної квартири. Не пригадує, які саме були ключі, у зв`язці точно були ключі від квартири. Як був менший приїжджав в гості до бабусі в спірну квартиру, добре проводив з нею час, мав все, що хотів. Залишався неодноразово ночувати. В дійсності, коли мати посварилась з батьком - проживала окремо. Свідок неодноразово пропонував, щоб вони жили разом з мамою. ОСОБА_5 зареєстрований по В.Великого.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_8 згідно розпорядження №439 від 29.08.2016 року є ОСОБА_3 , що також стверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописки №6315 від 12.12.2016 року виданою ЛКП «Південне» (а.с. 4, 44, 45). В даній квартирі зареєстровано 10 осіб, серед яких є племінниці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.ст. 319 ч. 1, 321 ч. 1, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно з якими власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлений строк, проводиться в судовому порядку.

Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, факт не проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджується Актами обстеження квартири, що в АДРЕСА_1 від 23 травня 2016 року, від 12 грудня 2016 року, від 15.03.2017 року та від 29.03.2021 року.

Даний факт в судовому засіданні також підтвердили свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Доказів постійного проживання відповідача у вказаній квартирі всупереч ст. 81 ЦПК України суду не представлено. Суд критично оцінює показів свідків, ОСОБА_16 та ОСОБА_5 , оскільки такі є чоловіком та соном відповідачки.

Разом з тим, вирішуючи питання стосовно позовних про визнання такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням неповнолітньою ОСОБА_5 , суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз ст. ст. 29 та 31 ЦК України дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Як ствердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 його донька ОСОБА_5 проживала з ним в АДРЕСА_2 .

Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Відповідно до частин 1, 2статті 11 Закон України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Поважних причин відсутності відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців судом не встановлено.

Отже, враховуючи, що неповнолітня особа постійно проживає з батьком, який має зареєстроване місце проживання, суд приходить до висновку, що позов про визнання неповнолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право на житло підлягає до задоволення. При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється підставі судового рішення, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померло.

Суд вважає за необхідне застосувати вимоги ст. 267 ЦПК України та встановити порядок виконання цього рішення суду, зокрема, вказавши що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації за місцем реєстрації. Позовна вимога щодо зняття з реєстраційного обліку відповідачів не може бути задоволена, оскільки правовим наслідком визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстраційного обліку у вказаному житловому приміщенні відповідними державними органами. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись статтями 12, 13, 258, 259, 265, 268, 279, 280, 281, 282 ЦПК України суд,-

п о с т а н о в и в:

позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_8 .

У решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 640 (шістсот сорок гривень) грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 02.08.2021 року.

Суддя Мартьянова С.М.