Справа № 299/2252/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 серпня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Бисаги Т.Ю., Куштана Б.П.,

з участю секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 30 вересня 2020 року (повний текст складений 15.10.2020, суддя Надопта А.А.), за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» та Виноградівська районна державна адміністрація про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи наступним.

07.09.2006 вона не зверталась із заявою до Виноградівського РБТІ про видачу свідоцтва про право власності на будівлю швейного цеху з визначенням наступних часток: - ОСОБА_5 право на 13/100 частин; - ОСОБА_6 -11/100 частин; - ОСОБА_7 -12/100 частин; - ОСОБА_2 -7/100 частин; - ОСОБА_8 -13/100 частин; - ОСОБА_9 - 11/100 частин; - ОСОБА_10 - 22/100 частин; - ОСОБА_1 - 11/100 частин.

В матеріалах інвентаризаційної справи відсутні документи, що підтверджують повноваження ОСОБА_1 діяти в інтересах цих співвласників майнових паїв.

Вважає, що 27.09.2006 на підставі п.4 Розпорядження голови Виноградівської районної РДА від 25.09.2006 № 355 «Про визнання права власності на будівлі» було безпідставно видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 на будівлю швейного цеху, яка розташована по АДРЕСА_1 на вищевказаних осіб.

Крім того, позивач зазначає, що в інвентарній справі відсутні оригінали свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства всіх співвласників будівлі швейного цеху, а наявні лише копії цих документів.

Посилаючись на вказані обставини, просила: - визнати незаконним п.4 Розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації від 25.09.2006 № 335 в частині визнання права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 за громадянами ОСОБА_2 , в розмірі 7/100 частин, ОСОБА_9 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_1 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_10 , в розмірі 22/100 частин; - скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 в частині реєстрації права власності за громадянами ОСОБА_2 , в розмірі 7/100 частин, ОСОБА_9 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_1 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_10 , в розмірі 22/100 частин.

Рішенням Виноградівського районного суду від 30 вересня 2020 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивачка ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Бора Ю.В., оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає таке незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що суд неправильно встановив обставини справи, які мають значення для справи, оскільки досліджувані судом матеріали інвентарної справи не містять жодних документів на підтвердження повноважень покійного чоловіка позивачки діяти в її інтересах та від імені інших заявників. Заперечує визнання судом як допустимого доказу наявність копій свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Зауважує, що судом встановлено, що оригінали свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства не містять жодних відміток про виділення майна в натурі. Зазначає, що оскільки первісні правовстановлюючі документи перебували в її повному розпорядженні, позивач не могла знати або допускати порушення її речових прав третіми особами. Позивач була обізнана, що право власності на частину швейного цеху на підставі цивільно-правової угоди набув її син, а іншу частині придбав ОСОБА_2 , однак не володіла інформацією, що первісне оформлення майнових прав місце внаслідок протиправного використання належного їй та іншим відповідачам майнових сертифікатів.

Також вважає, що судом були безпідставно прийняті докази, подані з порушенням визначеного процесуальним законом порядку.

Просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Представник позивача - адвокат Бора Ю.В. - в судовому засіданні апеляційного суду скаргу підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Диднська Б.М. - просила рішення суду залишити без змін. Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності цих осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали даної справи та матеріали інвентаризаційної справи на об`єкт « АДРЕСА_1 », обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що матеріалами інвентаризаційної справи підтверджено, що в інтересах позивачки діяв її чоловік на підставі довіреності, а оскаржуваним Розпорядженням голови Виноградівської РДА про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості та його державну реєстрацію щодо інших відповідачів не порушено права позивачки ОСОБА_1 .

Колегія з таким висновком погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Статтею 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (редакція від 03.03.2005) встановлено, що об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство.

Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

З позовної заяви вбачається, що позивачка оскаржує у певній часині розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації від 20.09.2006 № 335 про визнання права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 - за ОСОБА_2 , в розмірі 7/100 частин, ОСОБА_9 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_1 , в розмірі 11/100 частин, та ОСОБА_10 , в розмірі 22/100 частин. Також просить скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 в частині реєстрації права власності за громадянами ОСОБА_2 , в розмірі 7/100 частин, ОСОБА_9 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_1 , в розмірі 11/100 частин, ОСОБА_10 , в розмірі 22/100 частин.

Дослідженням матеріалів інвентаризаційної справи №16/84248 на об`єкт - швейний цех, за адресою АДРЕСА_1 , апеляційним судом встановлено наступне.

На підставі заяви від 07.09.2006 про видачу свідоцтв на право власності на будівлю швейного цеху, поданої від імені ОСОБА_1 (аркуш інвентаризаційної справи 53), розпорядженням голови Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 25.09.2006 № 335 п.4 визнано право власності на будівлю швейного цеху в АДРЕСА_1 за громадянами в частинах: - ОСОБА_5 - в 13/100; - ОСОБА_6 - в 11/100; - ОСОБА_7 - в 12/100; - ОСОБА_2 - 7/100; - ОСОБА_8 - в 13/100; - ОСОБА_9 - в 11/100; - ОСОБА_1 - в 11/100; - ОСОБА_10 - в 22/100 (аркуш інвентаризаційної справи 77-78)

На підставі даного розпорядження, Виноградівською районною державною адміністрацією 27.09.2006 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: тип об`єкта - будівля швейного цеху, адреса - АДРЕСА_1 , де вищезазначені особи володіють вказаним майном на праві приватної спільної часткової власності (аркуш інвентаризаційної справи 80)

З матеріалів інвентаризаційної справи також вбачається, що право власності на нерухоме майно за вказаними особами було зареєстроване Виноградівським бюро технічної інвентаризації 27.09.2006 за №16184248 (аркуш інвентаризаційної справи 83).

Зі змісту розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 25.09.2006 № 335 вбачається, що таке прийнято, зокрема, на підставі протоколу №1 засідання ліквідаційної комісії Приватного сільськогосподарського підприємства «Фанчиківське» с.Фанчиково від 13.03.2003. Із виписки з даного протоколу вбачається що комісією було розглянуто заяви 9 осіб, з них зокрема заява позивачки ОСОБА_1 про передачу будівлі швейного цеху ПСП «Фанчиківське» в с.Тросник, вул. Вародія, вартістю 50288 грн. в рахунок майнових паїв осіб та вирішено задовольнити прохання заявників. Згідно з актом прийому-передачі будівлі швейного цеху ПСП «Фанчиківське», проведено передачу будівлі швейного цеху в АДРЕСА_1 із балансу ПСП «Фанчиківське» у власність громадян: ОСОБА_5 - 6763 грн., ОСОБА_6 - 5308 грн., ОСОБА_7 - 6022 грн, ОСОБА_2 3635 грн, ОСОБА_8 - 6773 грн., ОСОБА_11 - 5553 грн, ОСОБА_1 - 5703 грн, ОСОБА_10 - 7245 грн., ОСОБА_10 - 3280 грн. ( ОСОБА_10 було видано два свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства) - всього 50288 грн. (аркуш інв.справи 54-56). На зазначеному акті наявні підписи всіх осіб, що прийняли об`єкт.

Відповідно до п. 2.1. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 січня 2003 року N 6/5 (в редакції, що діяла на час вчинення державної реєстрації права власності на майно (вересень 2006 року) встановлено, що для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлюючі документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням. Відповідальність за достовірність та повноту інформації у документах несе власник (власники) нерухомого майна.

Судом першої інстанції встановлено - підтверджено показаннями свідка ОСОБА_12 - що оформленням всіх правовстановлюючих документів на будівлю швейного цеху по АДРЕСА_1 займався чоловік позивачки - ОСОБА_13 , в тому числі, подавав заяву на видачу свідоцтва про право власності на будівлю швейного цеху.

Із заяви про видачу свідоцтва на право власності на будівлю швейного цеху, поданої від імені позивачки, вбачається, що разом із заявою подано копію інвентарної справи, виписку з протоколів засідання ліквідаційної комісії ПСП «Фанчиківське» №1 , Акт прийому-передачі від 17.03.2003, копію свідоцтв про право власності майнових паїв на 9 чоловік, від імені яких звернулася із вказаною заявою та їхні паспортні дані (аркуш інвентаризаційної справи 53)

Таким чином судом встановлено, що реєстратору було подано всі документи, необхідні для реєстрації права власності на нерухоме майно, відповідно до вимог Тимчасового положення, встановлених на день реєстрації.

Судом встановлено, що ОСОБА_13 діяв на підставі довіреностей, посвідчених секретарем Фанчиківської сільської ради, виданих йому всіма співвласниками будівлі швейного цеху, в тому числі і його дружиною-позивачем, якими вони уповноважували ОСОБА_13 продати належні їм частки. - ОСОБА_1 передала свої повноваження ОСОБА_13 щодо розпорядження 11/100 частинами будівлі швейного цеху по довіреності від 05.09.2006 за № 162; ОСОБА_9 - щодо розпорядження 11/100 частинами будівлі швейного цеху, довіреність від 05.09.2006 за № 160; ОСОБА_10 - щодо розпорядження 22/100 частинами будівлі швейного цеху, довіреність від 05.09.2006 за № 161; ОСОБА_5 - щодо розпорядження 22/100 частинами будівлі швейного цеху, довіреність від 07.09.2006 за № 166; ОСОБА_8 - щодо розпорядження 13/100 частинами будівлі швейного цеху, довіреності від 02.09.2006 за № 159; ОСОБА_7 - щодо розпорядження 12/100 частинами будівлі швейного цеху, довіреність від 05.09.2006 за № 163; ОСОБА_6 передав свої повноваження ОСОБА_13 щодо розпорядження 11/100 частинами будівлі швейного цеху, довіреність від 05.09.2006 за № 158.

Судом першої інстанції правомірно не взято до уваги доводи позивачки, що в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні оригінали свідоцтв про право власності на майнові паї члена колективного сільськогосподарського підприємства всіх співвласників будівлі швейного цеху, оскільки з матеріалах інвентаризаційної справи наявні копії цих документів, які є належно завірені та нотаріально посвідчені секретарем Фанчиківської сільської ради та підписані головою ПСП «Фанчиківське» М.М.Штефаном, в тому числі і тих, які оформлялись чоловіком позивачки на її сина ОСОБА_15 (аркуш інвентаризаційної справи 68-75). .

Власниками об`єкту, за адресою - АДРЕСА_1 (колишній швейний цех) на даний час є:

- ОСОБА_15 - син позивачки, за яким, після проведення реконструкції частини житлового будинку, зареєстровано право власності на житловий будинок, із залом урочистих подій та надвірними побудовами - загальною площею 685,2 кв. м., житлова площа - 142,7 кв. м., що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Фанчиківською сільською радою 30.07.2010 на підставі рішення Фанчиківської сільської ради від 30.08.2010 № 27 «Про визнання права власності на будівлю» (аркуш інвентаризаційної справи 166). Також у вказаному рішенні зазначено про необхідність вилучення свідоцтва про право власності на будинок, виданого ОСОБА_15 21.03.2007 (аркуш інвентаризаційної справи 165). Згідно свідоцтва, виданого 21.03.2007, загальна площа будинку становила 317,8 кв. м., житлова площа - 101,2 кв. м. (аркуш інвентаризаційної справи 126). Такий будинок було зведено внаслідок реконструкції 49/100 частин швейного цеху, який ОСОБА_15 набув на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_13 05 жовтня 2006 року (аркуш інвентаризаційної справи 117-119). .

Власником 51/100 частини швейного цеху є ОСОБА_2 , якому належало 7/100 частин та 44/100 були ним придбані на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2006 (аркуш інвентаризаційної справи 87-89).

Продавцем у вказаних договорах купівлі-продажу було зазначено ОСОБА_13 , який на підставі довіреностей діяв від імені ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 (у договорі, укладеному з ОСОБА_15 ), та від імені ОСОБА_1 (позивача у даній справі), ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (у договорі, укладеному із ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_12 ).

Відповідач у даній справі ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_9 , а ОСОБА_4 є спадкоємцем ОСОБА_10 .

Отже, судом вставлено, що саме ОСОБА_13 07.09.2006 звертався до Виноградівського РБТІ із заявою на видачу свідоцтва про право власності на будівлю швейного цеху, в томі числі, в інтересах ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_13 мав повноваження на представництво інтересів щодо розпорядження частками у швейному цеху цих осіб згідно довіреностей, які були складені та посвідчені секретарем Фанчиківської сільської ради у період 02.09.2006 по 07.09.2006.

Посилання апелянта на відсутність повноважень в її чоловіка ОСОБА_13 діяти від її імені та в її інтересах спростовується судовими рішеннями у справі № 299/1906/17 (рішення Виноградівського районного суду від 04.06.2019 та постанова Закарпатського апеляційного суду від 11.11.2019), якими було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та позову третіх осіб ОСОБА_4 і ОСОБА_17 про визнання нікчемними довіреностей, які були видані ОСОБА_13 , та визнання недійсними договору купівлі-продажу частки у будівлі швейного цеху, укладеного із ОСОБА_2 .

Згідно з правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія звертає увагу, що позивач оспорює правомірність реєстрації права власності на частки у приміщенні швейного цеху в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 - 7/100, ОСОБА_9 - в 11/100, ОСОБА_10 - в 22/100, та, в тому числі, щодо реєстрації права власності за позивачем - ОСОБА_1 в 11/100. Тобто, оспорюється правомірність як розпорядження голови Виноградівської РДА від 25.09.2006 № 335, так і реєстрація права власності на ті частки у майні швейного цеху в АДРЕСА_1 , які на даний час перебувають у власності ОСОБА_2 , та не опорюється правомірність вказаного розпорядження голови Виноградівіської РДА та реєстрація права власності на ті частки, які на даний час перебувають у власності ОСОБА_15 - сина позивачки. Колегія також звертає увагу на те, що як з позовом про визнання нікчемними довіреностей та недійсним договору купівлі-продажу частини швейного цеху, так і з даним позовом ОСОБА_1 звернулась у 2017 та 2019 роках, відповідно, при тому, що її чоловік, який здійснював реєстрацією права власності на частки у будівлі швейного цеху та продаж цих часток, помер у 2013 році.

Крім того, позивачем не доведено, яке її право чи інтерес порушене розпорядженням голови Виноградівської РДА від 25.09.2006 № 335 та, в подальшому, реєстрацією права власності на частки у будівлі швейного цеху в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Так, частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» дано в рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ст.5 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес). Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 5 ЦПК України (в редакції ЦПК України з 15.12.2917 - ст 4) та інших законах України у логічно - смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Зокрема, «зміст слова «інтерес» включає: а) увагу до кого-, чого-небудь, зацікавлення кимось, чимось; цікавість, захоплення; б) вагу; значення; в) те, що найбільше цікавить кого-небудь, що становить зміст чиїхось думок і турбот; г) прагнення, потреби; д) те, що йде на користь кому-, чому-небудь, відповідає чиїмось прагненням, потребам; вигоду, користь, зиск» (п. 3.1 у справі про охоронюваний законом інтерес); «законний інтерес відбиває легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом» (п. 3.6 у справі про охоронюваний законом інтерес); поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам (п. 1 резолютивної частини у справі про охоронюваний законом інтерес

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто, право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені.

Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і позов її до задоволення не підлягає.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду за захистом своїх прав, позивач зазначала, що охоронюваний законом її інтерес полягає в тому, що первісні правовстановлюючі документи перебували в її повному розпорядженні, вона була обізнана, що право власності на частину швейного цеху на підставі цивільно-правової угоди набув її син, а іншу частині придбав ОСОБА_2 , проте вона не могла знати або допускати порушення її речових прав третіми особами.

В той же час, позивач не наводить обґрунтувань яке саме її право порушене тим, що оспорюваним розпорядженням було визнано та в подальшому зареєстровано право власності на відповідні частки у будівлі швейного цеху за ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, витребуваних судом та наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи апеляційної скарги, матеріали цивільної справи та досліджуваної та інвентаризаційної справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-184 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду від 30 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 серпня 2021 року.

Головуюча:

Судді: