ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2021 року м. Кропивницький

справа № 385/1239/20

провадження № 22-ц/4809/543/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09.12.2020, суддя Ханас М.М., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулось у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 10.05.2011 року.

ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 13000 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 30.09.2020 має заборгованість у розмірі 27822,48 грн., з яких 19339,72 грн. заборгованість за тілом кредиту, 0, грн.. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 19339,72 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 7008,91 грн. заборгованість за простроченими відсотками, 1323,85 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625, 150 грн. нарахована пеня, 0 грн. комісія, яку просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09.12.2020 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі, зокрема у анкеті-заяві зазначено додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки і відсоткова ставка. Активація картки відповідачем та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Суд не взяв до уваги докази надані позивачем, зокрема розрахунок заборгованості.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 22.02.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11.03.2021 справу призначено до розгляду.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Відповідач викликався в судове засідання, шляхом оголошення на офіційному веб - сайті апеляційного суду, тому вважається, що відповідач належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи.

Справа розглядалась відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н від 10.05.2011 року (а.с. 13).

У вказаній заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банком відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку (а.с. 11) та встановлено кредитний ліміт, у розмірі 500 грн. (а.с. 12).

До кредитного договору банк додав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 14 ), виписку за договором б/н ( а.с.47-50).

Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим станом на 30.09.2020 року має заборгованість 27822,48 грн., яка складається з:

19339,72 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі:

0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту;

19339,72грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту;

0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

7008,91 грн. заборгованість за простроченими відсотками;

1323,85 грн. заборгованість за простроченими відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

150,00 грн. нарахована пеня;

0,00 грн. нараховано комісії;

Суд першої інстанції зазначив, що в анкеті-заяві позичальника від 10.05.2011 року процентна ставка та термін користування карткою не зазначені.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем до справи Умовами та правилами надання банківських послуг та довідкою про умови кредитування з використанням кредитки, «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», відповідач була ознайомлена і погодилася на їх умови, або ж, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили вказані умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та в зазначених в документах доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Вищевказане свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованості за простроченими відсотками. Крім того, укладений між сторонами кредитний договір від 10.05.2011 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві зазначає про відсутність у відповідача заборгованості за тілом кредиту.

Відсутність заборгованості за тілом кредиту свідчить про погашення даної складової заборгованості за кредитним договором та виключає можливість її повторного стягнення з відповідача.

Враховуючи, що анкета-заява від 10.05.2011 року не містить відомостей про строки кредитування, позивачем не надано доказів, що банком направлялася вимога про повернення коштів та умови договору не містять терміну «прострочене тіло кредиту», суд вважає, що відсутні підстави вважати, що окрім тіла кредиту з відповідача може бути стягнуто прострочене тіло кредиту.

Так, в тексті позовної заяви та доданого до неї розрахунку зазначено, що заборгованість станом на 30.09.2020 року за поточним тілом кредиту становить 0,00 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн. (а.с. 2).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем належним чином не обґрунтована заборгованість за простроченим тілом кредиту, при тому, що заборгованість за тілом кредиту дорівнює 0,00 гривень. Крім того, природа та підстави нарахування «заборгованості за простроченим тілом кредиту» не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви №б/н від 10.05.2011.

Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач зазначив, що відповідно до частини другої статті 1054, частини другої статті 1050 ЦК України, наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є правом заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Зазначено, що оскільки відповідач не виконав умови договору то відповідно станом на 30.09.2020 року має заборгованість 27822,48 грн., яка складається з:

19339,72 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі:

0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту;

19339,72грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту;

0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

7008,91 грн. заборгованість за простроченими відсотками;

1323,85 грн. заборгованість за простроченими відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

150,00 грн. нарахована пеня;

0,00 грн. нараховано комісії;

На підтвердження позову позивач посилається, як на належні та допустимі докази:

- розрахунок заборгованості за договором №б/н від 10.05.2011, станом на 31.05.2015,

- розрахунок заборгованості за договором №б/н від 10.05.2011 станом на 30.09.2020,

- довідку про видані кредитні картки,

- довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н),

- копію анкети - заяви позичальника,

- витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»,

- виписку за договором №б/н станом на 02.10.2020,

- копію документу, що посвідчує особу відповідача,

Відповідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи знаходяться:

-розрахунок заборгованості за договором №б/н від 10.05.2011, станом на 31.05.2015,

-розрахунок заборгованості за договором №б/н від 10.05.2011 станом на 30.09.2020,

-довідка про видані кредитні картки,

- довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н),

-копія анкети - заяви позичальника,

-витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»,

-виписка за договором №б/н станом на 02.10.2020,

-копія документу, що посвідчує особу відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви №б/н від 10.05.2011 (а.с. 13).

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і встановив, що у заяві позичальника, яку нібито підписав відповідач зазначено, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

Зазначена заява не містить прізвища особи, яка підписала заяву.

В заяві-анкеті відсутня інформація, що відповідач отримав картку, сторонами узгоджувався термін дії надання банківських послуг, зокрема термін дії картки.

Встановлені обставини свідчать, що зазначений доказ не може бути визнаний як належний та допустимий на підтвердження позову.

Позивач на підтвердження позову надав копію довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , з якої вбачається, що старт карткового рахунку розпочався 22.07.2014. Кредитний ліміт в подальшому змінювався (а.с.12).

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і дійшов висновку, що зазначена довідка не є належним та допустимим доказом, оскільки з даної довідки вбачається, що старт карткового рахунку розпочався 22.07.2014 в той час як в позовній заяві зазначено, що заява про приєднання підписана відповідачем 10.05.2011 року.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що старт карткового рахунку розпочався через декілька років після того, як відповідач підписав заяву про приєднання.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не узгоджували умови збільшення кредитного ліміту.

Крім того, зазначена копія не завірена відповідно до норм діючого законодавства.

Позивач приєднав до позовної заяви довідку про те, що між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано картки 22.07.2014р , 14.08.2017 р. (зазначений їх перелік) (а.с. 11).

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і дійшов висновку, що зазначена довідка не є належним та допустимим доказом на підтвердження позову зокрема, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг 10.05.2011р, однак перша картка видана тільки 22.07. 2014.

Крім того, зазначена копія не завірена відповідно до норм діючого законодавства.

Позивач приєднав до позовної заяви розрахунок заборгованості, як належний та допустимий доказ.

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і дійшов висновку зазначений розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує розмір заборгованості.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством (абзац 2 частини 9 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Емітенти зобов`язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов`язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України (пункт 8 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Положення 705).

Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (пункт 4 розділу VII Положення 705).

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Положення 254).

Згідно із абзацом 1 пункту 5.3. Положення 254 банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них.

Таким чином, розрахунок не підтверджений первинними документами.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження, що сторонами визначалась відсоткова ставка за надані банківські послуги.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що позивач по справі в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за користування кредитними коштами, відповідно розрахунок не відповідає умовам договору.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем тільки в частині відмови у задоволені позову, то суд апеляційної інстанції не дає правову оцінку рішенню суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.

Заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09.12.2020, залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: