провадження № 22-ц/824/4704/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: головний державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Суховолець Р.А., стягувач: ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця. Просив суд визнати дії державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Суховолець Р.А. щодо неврахування грошової суми у розмірі 17 000 грн. в якості сплати аліментів у рамках виконавчого провадження № 60732610 незаконними та зобов`язати видати нову довідку-розрахунок заборгованості по аліментах, зменшивши заборгованість на вказану суму.

В обґрунтування скарги посилається на те, що на примусовому виконанні у Святошинському РВ ДВС м. Києва перебуває виконавчий лист № 759/20499/19 від 07.11.2019 р., виданий Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей. У січні 2020 року ним було здійснено платіж на користь ОСОБА_2 , яка є стягувачем у даному виконавчому провадженні, у розмірі 17 000 грн., проте державним виконавцем Суховолець Р.А. дана сума не була врахована в якості погашення заборгованості по аліментах.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження головний державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Мііністерства юстиції Суховолець Р.А., стягувач ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на обставини зазначені в скарзі, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити скаргу.

При цьому, апелянт зазначає, що обставина перерахування грошових коштів на користь ОСОБА_2 на виконання аліментних зобов`язань підтверджується виписками від 16.01.2020 року на суму 10 000 грн. та від 31.01.2020 року на суму 7 000 грн.. Крім того, вказує, що стягувач підтвердила факт отримання даних коштів. Божник направив грошові кошти на виконання своїх аліментних зобов`язань шляхом переведення з картки на картку за вказівкою держаного виконавц, а тому вважає їх не зарахування неправоиірним.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

25 лютого 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого стягувач просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги. При цьому зазначає, що між скаржником і стягувачем на момент здійсненння виплати існували інші грошові зобов'язання, а саме сплата боргу за шлюбним договором. Зазначає, що платежі у сумі 10 000 грн. і 7000 грн. не є аліментами, оскільки у призначенні платежу не міститься такого призначення, а є виконанням зобов`язань, що виникли відповідно до укладеного між сторонами шлюбного договору.

01 квітня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 , згідно яких апелянт посилаючи на обставини зазначені в апеляційній скарзі, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, задовольнити скаргу.

В судове засідання належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи сторони не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

19 квітня 2021 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Оскільки клопотання подано з порушенням строків визначених ст. 212 ЦПК України, відсутні дані про наявність технічної можливості у заявника для проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, тому колегія судді вважає клопотання таким, що не підлягає до задоволення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт перерахування боржником ОСОБА_1 17 000 грн. саме в рахунок сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей за січень 2020 р., оскільки достатніх та достовірних доказів цього суду не надано.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. У розумінні цієї норми права державний виконавець не є окремим суб`єктом, а є представником влади, який здійснює свої повноваження від імені держави в системі органів державної влади - державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено її права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 07.11.2019 р. Святошинським районним судом м. Києва у рамках цивільної справи № 759/20499/19 видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утриманні неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 4.11.2019р. і до досягнення дітьми повноліття. За вказаним судовим наказом було відкрито виконавче провадження № 60732610, що перебуває на виконанні у Святошинському РВ ДВС м. Києві.

23.07.2020 року державним виконавцем Суховолець Р.А. було складено довідку-розрахунок заборгованості по аліментах у рамках вказаного виконавчого провадження, і було зафіксовано, що станом на 01.07.2020 року заборгованість ОСОБА_1 складає 63 648,45 грн. (а.с. 27). Зокрема, відповідно до наданого розрахунку, за січень 2020 року за скаржником обліковується заборгованість у сумі 16 979,86 грн.

Як вбачається з роздруківок проведення платежів, ОСОБА_1 перерахував на користь ОСОБА_2 з карткового рахунку 16.01.2020 р. 10 000грн., 31.01.2020р. - 7 000грн. (а.с. 28-29). Будь-яких даних щодо призначення платежу дані перекази не містять.

Згідно наданих пояснень ОСОБА_2 , яка є стягувачем у даному виконавчому провадженні, 11.01.2019 року між нею та ОСОБА_1 був укладений шлюбний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язався утримувати дружину, надаючи 50 % свого доходу в період перебування у спільному зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва, що набрало законної сили 10.01.2020 року, а тому виплата в 17 000 грн. була їй перерахована у січні 2020 року як останній платіж в рамках шлюбного договору.

З наданої копії шлюбного договору, укладеного 11.01.2019 р. вбачається, що сторони домовились про надання чоловіком утримання дружині в грошовій формі протягом періоду перебування в зареєстрованому шлюбі та до дати офіційного працевлаштування дружини. Сума утримання складає грошову суму, що становить 50% від офіційної заробітної плати чоловіка на місяць (а. 3.4 Договору). (а.с. 54).

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт перерахування боржником ОСОБА_1 у сумі 17 000 грн. в рахунок сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей за січень 2020 р. не підтверджується належними, достатніми та допустимими доказами, оскільки надані платіжні документи не містять відомостей на підтвердження призначення платежу саме по аліментах, а між сторонами на той час існували ще договірні зобов`язання. За таких обставин, доводи апелянта з цього приводу є лише припущеннями, на підставі яких не може ухвалюватися судове рішення.

Крім того, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на виконання своїх аліментних зобов`язань шляхом переведення з картки на картку за вказівкою держаного виконавця, а отже, відсутність у зв`язку з цим визначення на призначення платежу, оскільки вказані доводи є необґрунтованими.

А відтак, вірним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення скарги.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні скарги, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура