Справа № 200/5767/19
Провадження № 2/932/715/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участі секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

11.04.2019 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Держави Україна, що знаходиться на території Шевченківського району м. Дніпра, Державної Казначейської служби України, про відшкодування шкоди. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 року по справі на користь позивача стягнуто 20 000, 00 грн. в рахунок відшкодування немайнової шкоди, завданої невиконанням рішення цього ж суду від 27.12.2011 року. В рішенні від 20.03.2013 року суд прямо застосував рішення ЄСПЛ від 22.11.07 року у справі «Заїченко проти України» про стягнення з держави шкоди, завданої невиконанням судового рішення у 2000 євро. Рішенням ЄСПЛ від 06.12.2018 року у справі «Аграчова проти України» була вирішена заява позивача № 5830/18 щодо порушення ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тяганиною у справі № 200/7261/13, визнано порушення прав позивача, гарантованих цими положеннями. Постановою Верховного суду від 01.04.19 р. відхилена касаційна скарга відповідача, поновлено виконання цього рішення. Отже, обставини правовідносин між сторонами у питаннях виконання судового рішення по справі № 201/17000/17, які повністю збігаються з обставинами справи № 200/7261/13, встановлені двома рішеннями ЄСПЛ, та Постановою Верховного суду і згідно ст. 10, 82 ЦПК України не потребують повторного доказування.

Невиконання судового рішення по справі № 201/17000/17 завдає позивачу моральних страждань, зокрема, він не може нормально займатися літературною та науковою діяльністю, перешкоджає йому мирно насолоджуватися 30 000, 00 грн. Посилаючись на правові позиції, викладені у справі «Аграчова та інші проти України», Заїченко проти України, Постанові Верховного суду від 01.04.2019 року просить суд стягнути на його користь шкоду, керуючись резолютивною частиною рішення ЄСПЛ у справі «Заїченко проти України», протягом трьох місяців з дня, коли рішення стане остаточним держава - відповідач має сплатити заявнику заборгованість, яка досі належить до виплати за рішенням суду від 08 травня 2018 року, а також еквівалент 2000 євро відшкодування моральної шкоди, що становить 60 380, 00 грн.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У зв`язку із закінченням строку відрядження судді Томаша В.І., справа згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 15.10.2019 року передана судді ОСОБА_2 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2019 року справа прийнята в провадження судді ОСОБА_2 .

Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_2 було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді подання про звільнення з посади.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справа передана судді ОСОБА_3 .

Рішенням Вищої ради правосуддя від 07 липня 2020 року за № 2049/0/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_3 звільнено з посади судді, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 27.07.2021 року справа передана судді ОСОБА_4 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2020 року справа прийнята в провадження судді ОСОБА_4 .

Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю ОСОБА_4 було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді внесення подання про звільнення судді з посади.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2021 року справа передана судді Кондрашову І.А.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А., ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд зобов`язати відповідачів виконати Постанову апеляційного суду у справі № 201/17000/17 від 09.05.2018 року, якою було змінено Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 року, та виплатити йому борг (шкоду), завданий тривалим невиконанням рішення суду. В судовому засіданні позивач відмовився надавати суду копії відповідних рішень судів, оскільки на його думку такий факт не потребує доказуванню. Пояснив, що у 2017 році його незаконно затримали працівники поліції, внаслідок чого йому була завдана моральна шкода, що встановлено Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 р. та Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.05.2018 року. Висновки, що викладені у цих судових актах та правова оцінка, надана спірним правовідносинам, є аналогічною у справі № 200/7261/13. З цих обставин просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про закриття провадження у цій справі, оскільки у провадженні суду вже перебувала аналогічна справа.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд відзначає, що звернення за захистом своїх прав та інтересів повинно мати практичний та дійсний характер. Особа не має права зловживати процесуальними правами, подавати завідомо безпідставні та вочевидь необґрунтовані позови, оскільки в результаті таких дій спотворюється сама суть правосуддя.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14 вказано, що основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законнім діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій.

Водночас у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії», заява № 36500/05, від 13 жовтня 2009 року, Європейський суд з прав людини зазначає, що правова система має бути спроможною захистити себе від «сутяжників», і саме національні органи мають запровадити ефективний судовий механізм захисту щодо позовів таких осіб, без обов`язкового використання заходів, що впливають на обсяг їх дієздатності».

У справі «Kupiec v. Poland», заява 16828/02 від 3 лютого 2009 року ЄСПЛ прийшов до висновку, що позов, який подається до суду для розгляду, вважається справжнім та серйозним, якщо лише немає явних показників протилежного, що можуть стати підставою для висновку, що позов є безпідставним (frivolous) або сутяжницьким (vexatious) або йому з інших підстав бракує обґрунтованості.

Не буде суперечитиме праву доступу до суду накладення судових штрафів з метою попередження безпідставних позовів (рішення ЄСПЛ у справі «Tanbay Tuten v. Turkey»).

Суд відзначає, що позовна заява ОСОБА_1 складена формально та з грубим порушенням процесуальних норм, зокрема, відсутнє належне обґрунтування та посилання на докази; позивач взагалі не дотримується елементарних вимог, які пред`являються до позову, не подає суду будь-яких доказів та перекладає обов`язок зі збирання доказів на суд, однак при цьому вимагає судового захисту його прав. Така позиція позивача, є нічим іншим як зловживання процесуальними правами та проявом зневажливого ставлення до суду.

Судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 р. у справі № 201/17000/17 за заявою ОСОБА_1 стягнуто на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним затриманням його співробітниками міліції 14.09.2009 р., за рахунок коштів державного бюджету 10 000 грн.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.05.2018 р. ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 р. змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні заяви про стягнення моральної шкоди і змінено ухвалу, збільшивши розмір стягнутої шкоди з 10 000 грн. до 30 000 грн.

За результатами оскарження Державною казначейською службою України ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.02.2018 р. про повернення апеляційної скарги апелянту, постановою Верховного Суду від 08.05.2019 р. ухвалу апеляційного суду від 09.02.2018 р. скасовано і повернуто справу для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за скаргою казначейської служби, а постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.05.2018 р. залишено без змін.

За результатами розгляду апеляційної скарги Державної казначейської служби України, постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2019 р. ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 р. змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні заяви про стягнення моральної шкоди і змінено ухвалу, збільшивши розмір стягнутої шкоди з 10 000 грн. до 30 000 грн.

Судом також встановлено, що позивач вже звертався до суду з аналогічними заявами. Так, заявник звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою, в якій просив зобов`язати керівника Державної казначейської служби України виконати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року по справі за № 200/7261/13 у повному обсязі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2019 року скарга ОСОБА_1 була задоволена. Зобов`язано керівника Державної казначейської служби України виконати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року по цивільній справі за № 200/7261/13 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України «про стягнення матеріальної та моральної шкоди» у повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_1 звертався зі скаргою на бездіяльність Державної казначейської служби у справі № 201/17000/17.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року, провадження по скарзі закрито.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.03.2019 року, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2018 року, залишена без змін.

Після чого ОСОБА_1 звернувся з аналогічною скаргою до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2019 року провадження по скарзі щодо зобов`язання Державної казначейської служби негайно виплатити борг ОСОБА_1 закрито та роз`яснено право заявнику звернутись до адміністративного суду.

Отже, позивач неодноразово намагався зобов`язати Державну казначейську службу України виплатити йому борг за рішенням суду, а саме - за ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 р. у справі № 201/17000/17, яка змінена Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.01.2018 р.

Спір у даній справі виник з приводу того, що вищевказані судові рішення не виконуються тривалий час Державною казначейською службою України, тому позивач з метою захисту своїх прав просить суд зобов`язати Державну казначейську службу та Державу Україна, що на його думку розташована на території Шевченківського району м. Дніпра, виконати вказане рішення (ухвалу) суду та стягнути на його користь моральну шкоду за тривале невиконання рішення суду.

При цьому позивач намагається проеціювати на ці рішення правові висновки, викладені у рішеннях ЄСПЛ у справі «Заїченко проти України» від 22.11.2007 року та «Аграчова проти України» від 06.12.2018 року.

Статтею 125 Конституції України унормовано, що судоустрій у Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації та визначається законом.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом ст. 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Суд погоджується з позицією позивача, що рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає точному і безумовному виконанню на всій території України. Проте зобов`язати державний орган виконати судове рішення, яке й так підлягає обов`язковому виконанню, суд не може.

В силу ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Такого способу захисту порушених прав як зобов`язання виконати рішення суду, закон не передбачає. Цим буде нівелюватись принцип обов`язковості судових рішень, оскільки рішення суду про зобов`язання виконати інше рішення суду, також може бути не виконано. Тому в цій частині позовні вимоги позивача є ілюзорними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з частинами першою та другої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Порядок виконання рішень судів про стягнення коштів з держаних органів регулюється Законом України від 05.06.2012 №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон №4901-VI) та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Пунктом 3 Порядку № 845 передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до пункту 24 Порядку № 845 стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Згідно з пунктом 3 Положення № 215 основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Пунктом 9 Положення № 215 передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

16 лютого 2013 року набрав чинності в новій редакції Порядок виконання рішень, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

За правилами пункту 3 Порядку виконання рішень в новій редакції рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Держказначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

За положеннями зазначеного Порядку виконання рішень безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.

Аналіз наведеного законодавства в сукупності дає підстави для висновку, що Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Законом № 4901-VI особою здійснювати гарантоване державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених Законом № 4901-VI випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до положень пункту 15 Порядку виконання рішень дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Проте ні в цьому Порядку, ні в Законі № 4901-VI не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.

Разом з тим, Закон України «Про виконавче провадження» установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Поряд з цим положеннями статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Згідно з частиною першою статті 3 вказаного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

На виконання вимог цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 р. № 440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, згідно з пунктом 20 якого, погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (далі - Порядок №845).

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №845 безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до пункту 47 Порядку №845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Пунктом 48 Порядку №845 передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постановах від 23 січня 2020 року (справа №818/1770/17), 7 лютого 2020 року (справа №818/597/17), 04 березня 2020 року (справа № 809/1330/17).

Отже, порядок виконання судових рішень боржником за якими є держава, чітко регламентований законодавством.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Право подання доказів надається сторонам (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Нормою ч. 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В матеріалах справи міститься лише позовна заява на одному аркуші. Жодних інших доказів не долучено. В судовому засіданні позивач також відмовився надати суду докази того, що він звертався до Державної казначейської служби, також відмовився надавати посвідчені копії Ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 р. та Постанови Дніпровського апеляційного суду від 08.05.2018 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд не повинен самостійно збирати докази, відшукувати в Єдиному реєстрі судових рішень копії судових рішень, на які посилається позивач, оскільки це порушує принципи диспозитивності та змагальності судового процесу.

Крім цього, позивачем не подані до суду докази того, що він звертався у встановленому порядку до Державної казначейської служби, а також отримував виконавчий лист, пред`являв його до виконання, перебуває у черзі в реєстрі виплат, оскільки виконання рішень за бюджетною програмою здійснюється в порядку черговості тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведені у встановленому порядку ті обставини, на які він посилається у позові.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В обґрунтування своїх вимог позивач також посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 22.11.2007 року у справі «Заїченко проти України», ухвалене між тими самими сторонами з аналогічного питання правових наслідків невиконання судового рішення. Вказаним рішенням від 22.11.2007 року Європейського суду з прав людини у справі "Заїченко проти України", яке є остаточним, у п.п. 28 - 30 встановлено, що невиконанням судового рішення, ухваленного на користь позивача, порушені його права, які гарантовані національним законодавством, ст.ст. 6 і 13 Конвенції з прав людини та основних свобод і ст. 1 Додаткового протоколу до цієї Конвенції. Тобто цим рішенням вказане на те, що неможливість отримати виконання рішення на її чи його користь становить втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, як це передбачено у першому реченні першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Слід вказати, що рішення Європейського суду з прав людини на яке посилається позивач, не є абсолютним, хоча ним і встановлено порушення прав позивача у інших аналогічних справах. Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентна практика Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню не у будь-якому випадку, а лише за наявності певних умов, зокрема: у разі невідповідності національного законодавства положенням Конвенції та протоколів до неї; за наявності в національному законодавстві правових «прогалин» щодо прав людини та основних свобод, визначених у Конвенції та протоколах до неї; для кращого розуміння тих положень національного законодавства, до яких було внесено зміни або доповнення на підставі рішень Суду; для реалізації на практиці основних принципів Конвенції, як «верховенство права», «справедливість», «справедливий баланс», «справедлива сатисфакція».

У рішеннях «Тайрер проти Сполученого Королівства» від 25 квітня 1978 р., «Маркс проти Бельгії» від 13 червня 1979 р. та інших: «Суд звертає увагу на те, що Конвенція є живим інструментом і повинна тлумачитися з точки зору умов сьогоднішнього дня».

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. За Конвенцією ЄСПЛ виступає органом, що здійснює контроль за застосуванням державами Конвенції та протоколів до неї, а також здійснює тлумачення їх норм. Він надає правову оцінку діям держави та національному законодавству на предмет відповідності положенням конвенції.

Для суду правове значення має факт, встановлений у іншій справі, між тими самими сторонами, про той саме предмет і з тих самих підстав. Рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення державою України тих або інших прав позивача, має значення лише у тій справі, стосовно якої висловлений такий висновок, оскільки ЄСПЛ досліджує конкретну справу та конкретні докази. Використовувати резолютивну частину рішення ЄСПЛ у всіх справах, де позивач доводить факт тривалого невиконання рішення суду, не є коректним, оскільки державою Україна запроваджено власний механізм виконання судових рішень, і в національному законодавстві є відповідні інструменти. Без дотримання певного порядку ініціювання процедури виконання судового рішення, суд не може прямо застосувати рішення ЄСПЛ, оскільки державою врегульована процедура виконання судових рішень. Так, виконання судового рішення, боржником за яким є Держава, провадиться органами Державної казначейської служби. Для цього стягувач має отримати виконавчий лист за рішенням суду, яке набрало статус остаточного за законодавством України, та пред`явити його до виконання. Проте у даній справі позивачем взагалі не доведено, що він пред`являв виконавчий лист до органів Державної казначейської служби.

Процедура виконання судових рішень відбувається в порядку черговості надходження виконавчих документів. При цьому ЄСПЛ неодноразово вказував, що для виконання судових рішень про стягнення коштів з бюджету державі може знадобитись певний час, і строк виконання судового рішення може може бути тривалим у часі.

Так, у справі «Крапівницький проти України» від 17 вересня 2002, ЄСПЛ зазначив, що період невиконання рішення строком у два роки та сім місяців не є занадто довгим терміном, щоб становити підставу для обґрунтованості скарги за статтею 6 § 1 Конвенції.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для зобов`язання Державної казначейської служби України виконати судове рішення, тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Щодо відповідача Держава Україна, то позовні вимоги сформовані некоректно, оскільки окремо «Держава Україна» не може бути відповідачем у цивільній справі, хоча і є повноправним суб`єктом цивільних відносин. Держава Україна може бути відповідачем лише в особі конкретного державного органу, який реалізує владу від імені держави. Зазначення у позові відповідачем держави Україна, що знаходиться на території Шевченківського району м. Дніпра, є некоректним, тому позовні вимоги до держави України задоволенню також не підлягають.

Крім цього, позивач вказує, що невиконанням судового рішення йому заподіяна моральна шкода, і за прострочення виконання судового рішення держава має йому сплатити компенсацію.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

В силу приписів ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що невиконання судового рішення на його користь заважає йому вільно займатися літературною та науковою діяльністю, та мирно насолоджуватися фактом того, що йому присуджено до стягнення грошові кошти з державного бюджету. У зв`язку із цим позивач зазнає моральних страждань.

Проте суд звертає увагу, що сам по собі факт невиконання судового рішення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо завдання позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, в чому вона проявилась.

Таким чином, виходячи зі встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідача, тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Щодо компенсації витрат за невиконання рішення суду, слід вказати, що чинним законодавством не передбачається нарахування та компенсація стягувачу шкоди за очікування виконання судового рішення. Така можливість встановлена лише для рішень Європейського суду з прав людини, які набрали статус остаточних.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, безпідставними і не доведені жодним належним та допустимим доказом, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову повністю.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Держави Україна, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участі в судовому засіданні - протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя І.А. Кондрашов