КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7817/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Ул?яновської О.В. в м. Київ 04 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий період,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів за минулий період, виходячи з прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 аліменти за минулий період з 18 вересня 2016 року по 18 вересня 2019 року загальною сумою 68708 грн.

Посилалась на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки сторін ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі 4000 грн., але не мене ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 вересня 2019 року.

Вказувала, що неодноразово вона зверталась до відповідача з проханням надати фінансову підтримку на утримання дитини, проте відповідач ігнорував її прохання. Після розірвання шлюбу, з 23 січня 2008 року по 04 травня 2011 року ОСОБА_2 надавав матеріальну допомогу у розмірі від 200 до 1500 грн. щомісячно, беручи участь у витратах на дитину до 2011 року. З червня 2011 року ОСОБА_2 на її звернення до нього не реагував і від матеріального забезпечення доньки відмовлявся, незважаючи на те, що ОСОБА_1 надавалася інформація щодо витрат на дитину, листи, що містили інформацію про витрати та прохання про фінансову підтримку, відповідач відмовлявся приймати і відмітки про їх отримання не ставив, тому як доказ надати суду не може.

Вказувала також, що в 2016 році мати позивача ОСОБА_4 отримала травму, внаслідок якої потребувала постійного догляду, а в травні 2019 року померла. Однак ще задовго до отримання травми її мати не була здібною до самообслуговування, тому у позивача не було можливості звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів, а тому звернулася лише після смерті матері, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини, на які посилалася в позовній заяві.

Зазначала, що в період з 20 січня 2015 року по 25 травня 2019 року відповідач постійно проживав разом з його матір`ю в квартирі АДРЕСА_1 , зазначена квартира знаходиться поруч з квартирою АДРЕСА_2 у тому ж будинку, в єдиному житлі її та доньки. В зв`язку з цією обставиною (проживання поруч, на одному поверсі), впродовж періоду, за який вона просить стягнути аліменти, вона та її донька неодноразово зустрічали відповідача як в самому будинку, так і біля нього, та неодноразово усно повідомляли відповідача про вкрай скрутне матеріальне становище сім`ї. Вона при зустрічах повідомляла відповідача про неможливість самостійно утримувати доньку, а також про необхідність сплати відповідачем аліментів на утримання доньки, однак відповідач всі ці звернення ігнорував. Оскільки ОСОБА_2 проживав у сусідній квартирі і вимоги щодо сплати аліментів вона пред`являла йому особисто, у неї не було необхідності розшукувати відповідача та надсилати йому письмові вимоги щодо сплати аліментів.

Не погоджувалася з висновком суду, що обставини щодо скрутного матеріального становища не стосуються предмету доказування в рамках позовних вимог, а тому на підставі ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не взяв до розгляду докази на підтвердження цих обставин.

Вважала такий висновок суду, а також не дослідження вказаних доказів неправильним, оскільки вона в своєму позові та у відповіді на відзив посилалась на те, що скрутне матеріальне становище, в якому перебувала вона та її сім`я, не дозволяло їй самостійно утримувати доньку, крім того, наявність вказаного скрутного становища спростовує твердження відповідача про те, що вона за власною ініціативою відмовилась від одержання аліментів і добровільно повністю взяла на себе тягар з утримання дитини.

Вказувала, що нею до суду було подано заяву про допит як свідків її, її доньки ОСОБА_3 , а також ОСОБА_5 , ОСОБА_6 для підтвердження обставин, на яких ґрунтується позов, а саме того, що відповідач проживав у сусідній квартирі і повідомлявся про необхідність сплати аліментів на утримання доньки, однак суд безпідставно відмовив у допиті зазначених свідків, що призвело до невірного висновку суду про те, що нею як позивачем не доведено вжиття заходів щодо одержання аліментів.

Зазначала, що суд першої інстанції в рішенні безпідставно послався як на підставу для відмови в позові на те, що вона в рамках іншої справи про стягнення аліментів на утримання дитини подала заяву про залишення без розгляду заяви про збільшення позовних вимог, в яких просила стягнути аліменти за минулий період. Проте така відмова є право позивача і жодним чином не впливає на її право подати новий позов про стягнення аліментів за минулий період, а також на обов`язок суду таку позовну вимогу розглянути і задовольнити в разі наявності для цього правових підстав.

Відповідач ОСОБА_2 направив відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а також підтримав висновки суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження дійсного вжиття ОСОБА_1 заходів щодо одержання аліментів з відповідача.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 06 серпня 2018 року в справі № 748/2340/17.

Вважав, що докази, які надала позивач про хворобу та смерть своєї матері, заборгованості по кредитним угодам з ПАТ «ПриватБанк», довідку про заборгованість за комунальні послуги не може бути доказом того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Вказував, що позивач не зверталась до суду, не розшукувала відповідача через органи внутрішніх справ, не направляла листи, телеграми тощо з вимогами про сплату аліментів на домашню чи будь-яку іншу адресу, не розшукувала відповідача через його родичів або батьків, не здійснювала будь-які інші дії, спрямовані на одержання аліментів.

Зазначав, що суд правильно відмовив в задоволенні клопотання про допит свідків, оскільки на запитання суду, про що дані свідки можуть свідчити, позивач відповіла, що вони можуть підтвердити її скрутне матеріальне становище, що не відноситься до предмету доказування в цій справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про стягнення аліментів за минулий період, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів, але вона не могла їх отримати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8).

31 липня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 7).

На а. с. 10 знаходиться копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На а. с. 11 знаходиться копія довідки № 2375 травмпункту Київської міської клінічної лікарні № 6 про те, що ОСОБА_4 20 травня 2016 року отримала травму «вколочений перелом шийки лівої стегнової кістки. Рвана рана лівої вушної раковини».

На а. с. 12 знаходиться копія довідки № 2167/37-02/12, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 02 вересня 2019 року про те, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні з 20 січня 2015 року по 30 червня 2019 року і їй було призначено компенсаційну виплату працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи або особою похилого віку (за ОСОБА_4 ).

На а. с. 13 знаходиться копія висновку ЛКК Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року про те, що ОСОБА_4 за станом здоров`я по теперішній час потребує постійного стороннього нагляду та не здатна до самообслуговування.

На а. с. 26 - 29 знаходиться копія рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/17132/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, яким з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі 4000 грн., але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 вересня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

На а. с. 38 знаходиться копія довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 10 вересня 2019 року про те, що ОСОБА_1 станом на 10 вересня 2019 року має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитними договорами в розмірі 6068,26 грн.

На а. с. 39 знаходиться копія довідки КП «Центр комунального сервісу» про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 01 січня 2018 року по 01 серпня 2019 року на ім`я ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 , згідно якої борг складає 9602,48 грн.

На а. с. 40 знаходиться копія довідки КП «Центр комунального сервісу» від 22 серпня 2019 року № 210 щодо наявності заборгованості за житлово-комунальні послуги станом на 01 серпня 2019 року за адресою АДРЕСА_3 .

На а. с. 41 знаходиться копія характеристики на ОСОБА_3 , виданої директором ліцею № 142 м. Києва та класним керівником.

На а. с. 53 - 54 знаходятьсявідомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 10 листопада 2020 року щодо ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2016 року по 4 квартал 2019 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За клопотанням позивача, заявленим у апеляційній скарзі та задоволеним судом апеляційної інстанції, під час розгляду апеляційної скарги були допитані як свідки як позивач ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Таким чином, стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Верховним Судом в постановах від 22 березня 2021 року в справі № 463/2490/17 (провадження № 61-18947св19), від 18 травня 2020 року в справі № 215/5867/17 (провадження № 61-16955св19), від 09 квітня 2020 року в справі № 199/3429/18 (провадження № 61-95св19), від 29 січня 2020 року в справі № 756/14483/18 (провадження № 61-14531св19), від 19 грудня 2019 року в справі № 635/6268/18 (провадження № 61-11807св19) сформовано правовий висновок, згідно якого аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати

Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо). Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач.

Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах десятирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, на основі всебічно досліджених матеріалів справи та доказів, наданих сторонами, дійшов до правомірного висновку про відсутність підстав для стягнення аліментів за минулий час, оскільки доводи позовної заяви про вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання такої допомоги, окрім посилань на усні звернення до відповідача з такими вимогами, нічим не підтверджуються.

За клопотанням позивача, що заявлено у апеляційній скарзі та задоволеним судом апеляційної інстанції, під час розгляду апеляційної скарги були допитані як свідки як позивач ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , разом із тим даними доказами не підтверджено як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Судом першої інстанції правильно зауважено, що позивач зверталася до суду про стягнення аліментів на утримання спільної доньки, проте, заявлені позовні вимоги в частині стягнення аліментів за минулий період в якості збільшення позовних вимог були залишені без розгляду на підставі заяви позивача, що було встановлено у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , що залишення заяви про збільшення позовних вимог без розгляду є процесуальним правом позивача, що не звільняє суд від обов`язку розглянути її позов при зверненні із таким; разом із тим, такі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, що такими діями позивач продемонструвала відсутність наміру вжиття доступних їй заходів щодо одержання аліментівза минулий період з відповідача, що є обов`язковою умовою для стягнення судом аліментів за минулий період, передбаченою ст. 191 СК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо скрутного матеріального становища, в якому перебувала вона та її сім`я, що не дозволяло позивачу самостійно належним чином утримувати дочку, а також про те, що відповідач мав реальну можливість утримувати дочку, апеляційний суд виходить із наступного. Так, дійсно наданими по справі доказами підтверджується як скрутний матеріальний стан позивача за період, за який позивач заявив вимоги щодо стягнення аліментів, так і не спростовано відповідачем його реальну можливість утримувати неповнолітню дитину, разом із тим дані доводи не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено необхідних підстав для стягнення аліментів за минулий період - як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, так і неможливості їх одержання у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Доводи позивача про те, що вони із відповідачем в указаний вище період часу проживали в одному будинку, відтак вимоги про сплату аліментів йому повідомлялись особисто, а необхідності розшукувати позивача або надсилати йому письмові вимоги не було необхідності, висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог не спростовують.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.