Справа № 155/601/20 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/1130/21 Категорія: 37 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В.,Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» про стягнення матеріальної та моральної шкоди року, за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 25.10.2019 року в Республіці Польща в місцевості Бердище гміни Дорогуськ - сільська зона 703,6 км дороги К12, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Мерседес-Бенц», р.н. НОМЕР_1 , який належить ПАТ «Київська виробнича компанія «Рапід», під керуванням ОСОБА_2 та «Форд Фокус», р.н. НОМЕР_2 під його керуванням.

Вказує, що постановою поліцейського відділу дорожнього руху м. Хелма винним у даній ДТП визнано ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що на момент ДТП цивільна правова відповідальність власника транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 , була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

При цьому, ним вчасно було повідомлено страховика про дорожньо-транспортну пригоду, однак ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» не виплатила йому страхове відшкодування, мотивуючи тим, що йому необхідно звертатись по місцю вчинення ДТП. ОСОБА_1 вважає, що така відповідь суперечить вимогам ст. 4 Гаазької конвенції про право, що застосовується до ДТП, згідно з якою до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство України.

Ураховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідачів завдану йому матеріальну шкоду, а з відповідача ПАТ «Київська виробнича компанія «Рапід» - моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 17339 грн 34 коп. на відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням належного транспортного засобу.

Стягнуто з ПАТ «Київська виробнича компанія «Рапід» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано, що врегулювання даного випадку має здійснюватись Національним Бюро Польщі відповідно до внутрішнього права Республіки Польща. Судом допущено неправильне застосування норм матеріального права - п.»б» ст. 4 Гаазької конвенції про право, що застосовується до даної ДТП, яка передбачає, що для застосування до ДТП права держави реєстрації транспортні засоби усіх учасників ДТП мають бути зареєстровані в одній і тій самій державі на момент ДТП.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із достатності зібраних доказів при наявності підстав для стягнення страхового відшкодування. При цьому доводи представника страхової компанії щодо відсутності правових підстав для виплати страхового відшкодування, оскільки позивач не звертався до компетентних органів іноземної держави, на території якої було ДТП, не ґрунтуються на вимогах закону і є безпідставними.

Такий висновок суду, на думку колегії суддів, є правильним.

Судом першої інстанції встановлено, 25.10.2019 року в місцевості Бердище гміни Дорогуськ - сільська зона 703,6 км дороги К12, в Республіці Польща сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Мерседес-Бенц», р.н. НОМЕР_1 , який належить ПАТ «Київська виробнича компанія «Рапід», під керуванням ОСОБА_2 та «Форд Фокус», р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

Згідно з інформаційною запискою про дорожньо-транспортну пригоду винним у даній ДТП визнано ОСОБА_2 (а.с. 13).

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія «Мерседес-Бенц», р.н. НОМЕР_1 та напівпричіпа «Krone», р.н. була застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (а.с. 22).

Із висновку №28 експертного автотоварознавчого дослідження матеріальних збитків автомобіля «Форд Фокус», р.н. НОМЕР_3 , слідує, що розмір шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 17339,34 грн. (а.с. 91-95).

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, страховою компанією відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що вказаний випадок має здійснюватися Національним Бюро Польщі відповідно до внутрішнього права Республіки Польща.

Відповідно до Статті 3 Конвенції про право, що застосовується до дорожньо-транспортних пригод (Гаазька Конвенція), до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 3513-VI від 15.06.2011р., правом, що застосовується, є внутрішнє право Держави, у якій відбулася пригода.

Стаття 4 Конвенції визначає, що з урахуванням статті 5 стосовно положень статті 3 робляться такі винятки:

a) у випадках, коли до пригоди причетний лише один транспортний засіб і його зареєстровано в Державі, іншій ніж та, у якій відбулася пригода, застосовується внутрішнє право Держави реєстрації для визначення відповідальності: - стосовно водія, власника чи будь-якої іншої особи, яка має контроль над транспортним засобом або речове право на нього, незалежно від їхнього постійного місця проживання;

b) у випадках, коли до пригоди причетні два чи більше транспортних засобів, положення пункту "a" застосовуються лише тоді, коли всі транспортні засоби зареєстровано в одній і тій самій Державі.

Крім того, ст.9 Конвенції встановлено, що особи, яким завдано шкоди чи збитків, мають право звернутися безпосередньо до страховика особи, яка несе відповідальність, якщо вони мають таке право за правом, що застосовується відповідно до статей 3, 4 чи 5. Якщо відповідно до статей 4 чи 5 застосовується право Держави реєстрації й це право не передбачає права безпосереднього звернення, таке право, однак, існує, якщо це передбачено внутрішнім правом Держави, у якій відбулася пригода. Якщо жодне право із цих прав не передбачає такого права, воно існує, якщо це передбачено правом, що регулює договір страхування.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно із ст. 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно із ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі (ст. 8 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, Великою Палатою Верховного Суду вже сформульовано висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що відповідачем визнається та не спростовується факт звернення позивача за отриманням страхового відшкодування, а також отримання інформації про страховий випадок, суд першої інстанції правильно вважав, що відмова у виплаті страхового відшкодування з підстав, що викладені у листі-відмові ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», є такою, що не ґрунтується на законі, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що з ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» необхідно стягнути на користь позивача ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 17339 грн 34 коп., а саме в межах ліміту відповідальності страхової компанії.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулася з участю лише громадян України і цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП застрахована в страховій компанії - відповідача у даній справі, то страхове відшкодування в користь потерпілого слід стягнути саме зі страховика роботодавця винної особи "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", а моральну шкоду - з роботодавця винної особи - власника транспортного засобу, яким він керував, тобто із ПАТ "Київська виробнича компанія "Рапід".

Отже, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню, колегією суддів до уваги не приймаються.

Інші наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи відповідачем і не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» залишити без задоволення.

Рішення Луцький міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді