Апеляційне провадження № 22-ц/824/3875/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року м. Київ

Унікальний номер 759/8611/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого 5 листопада 2020 року в приміщенні суду під головуванням судді Сенько М.Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Універсал Банк», третя особа голова правління АТ «Універсал Банк» Старомінська І.О., про визнання договору недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідачем при укладенні спірного договору порушено вимоги чинного законодавства щодо форми договору, його підписання, вручення позичальнику, порушено обов`язок кредитодавця щодо надання повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування, сам договір укладено на умовах, які невигідні позивачу і є дискримінаційними, несправедливими, що в свою чергу призводить до істотного дисбалансу в договірних відносинах в бік погіршення становища споживача банківських послуг.

Відповідачем порушено вимоги законодавства про захист споживачів банківських послуг на період карантину у зв`язку з пандемією COVID-19.

Вважала, що за наведеного обґрунтування договір слід визнати недійсним, у зв`язку з чим в порядку реституції стягнути з відповідача сплачені нею суми за договором, та компенсацію за завдану моральну шкоду.

З огляду на викладене, просила стятгути з відповідача 84080 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, та 140133,30 грн. на компенсацію моральної шкоди.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 5 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася, зокрема, на те, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог судом першої інстанції не враховано, що банк під час укладання договору приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальних умов договору кредиту

На думку позивача, умови кредитного договору фактично обмежують її права як позичальника коштів, що суперечить принципу рівності сторін у договорі, спірні правочини укладені з використанням нечесної підприємницької практики, укладені під впливом обману та мають бути визнані недійсними.

До того ж вважає незаконною відмову у задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди, оскільки з введенням карантинних обмежень на території України, погрозами зі сторони банку щодо виплати всієї суми заборгованості порушено її конституційні права.

Не звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості відповідач також порушує її права шляхом вимагання сплати боргу.

Під час введеного карантину має більш нагальні потреби, а тому виплата заборгованості під час карантину не є першочерговою необхідністю. Штрафи за порушення карантину не співвідносяться з прожитковим мінімумом та мінімальною заробітною платою, що вважає надмірним тягарем для її фінансового стану, а тому виплата кредиту та нарахування заборгованості є зазіханням на її життя та спробою розправи з громадянином.

Нацкомфінпослуг встановив, що обмежувальні заходи щодо нарахування відсотків та вимоги сплати заборгованості з березня 2020 року є дискримінацією та порушенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також Протоколів до неї.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходи з його недоведеності.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 08.02.2019 року подала до АТ "Універсал Банк" Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг.

Підписавши вказаний документ, позивач погодилась з тим, що Анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг, укладення якого вона підтверджує, і зобов`язується виконувати його умови, про що зазначено в п.2 Анкети-заяви.

Умови і правила надання банківських послуг, Тарифи, Таблиця обчислення вартості кредиту та Паспорт споживчого кредиту розміщені на сайті відповідача за посиланням https://www.monobank.ua/ і є нічим іншим, як офертою (пропозицією) на укладення договору про надання банківських послуг на умовах приєднання.

Статтею 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Тому позивач, подавши відповідачу Заяву-анкету, фактично акцептувала (надала згоду) на укладення договору про надання банківських послуг.

Підпис позивача на Заяві-анкеті, відповідно до приписів ст. 207 ЦК України, свідчить про те, що спірний договір вчинено у письмовій формі, як того і вимагає ст. 1055 ЦК України щодо договору кредиту.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

З огляду на Умови і правила надання банківських послуг, спірний договір містить всі необхідні умови притаманні договору кредиту, що визначені ст.ст. 1048, 1049, 1054-10561 ЦК України.

В п. 3 Анкети-заяви зазначено, що підписанням цього Договору клієнт підтверджує, що він ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту (згідно вимог діючого законодавства) та отримала їх примірники у мобільному додатку, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Мобільний додаток - сервіс Банку, що дозволяє надати клієнтові банківські послуги через смартфон за допомогою мобільного додатку (термін визначено Умовами і правилами надання банківських послуг).

З огляду на Умови і правила надання банківських послуг, встановлення мобільного додатку на смартфон клієнта є обов`язковою умовою, що передує укладенню договору про надання банківських послуг.

Отже, при укладенні спірного договору, в супереч доводам позивача, відповідачем дотримано вимоги ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», щодо надання інформації, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

До того ж факт отримання позивачем у мобільному додатку Умов і правилами надання банківських послуг, Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорту споживчого кредиту, відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», вказує на те, що примірник договору надано позивачу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Установлено, що позивач не надав, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги про те, що банк під час укладання договору приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальних умов кредитування, відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого кредитного договору, позивач з такими умовами ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис.

З часу укладення договору про надання споживчого кредиту, позичальник здійснював погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що він був ознайомлений з умовами договору та погоджувався з ними.

Колегія суддів зазначає, що не розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_1 не довела наявності підстав для визнання недійсним договору про надання банківських послуг. Наведені позивачем доводи стосуються виконання банком договору, а не відповідності положень договору вимогам закону на момент його укладення. Не доведені жодними доказами посилання ОСОБА_1 , що вона не підписувала договір, умовами якого узгоджено списання банком з рахунку грошових коштів на погашення заборгованості.

Також позивач не довела наявності підстав для визнання виконаними зобов`язань за договором та заборону АТ «Універсал Банк» вчиняти дії по списанню грошових коштів, нарахуванню штрафних санкцій, пені, комісій.

Матеріали справи не містять доказів щодо недобросовісних дій з боку відповідача при укладенні оспорюваних договорів.

Окрім цього, вимоги позивача щодо неправомірності нарахування чи не нарахування штрафних санкцій не можуть бути предметом розгляду у вказаній справі, так як вказані вимоги розглядаються під час вирішення питання про стягнення заборгованості.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що в період карантину банк не мав права стягувати заборгованість та штрафні санкції, то вони підлягають відхиленню, з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 141 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово- числова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати і засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Для доказування настання форс-мажорної обставини необхідно отримати сертифікат торгово-промислової палати України або уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

Таким чином, установлення форс-мажорних обставин проводиться в кожному конкретному випадку індивідуально но окремому зобов`язанню.

Сам по собі факт розповсюдження коронавірусу (COVID-19), введення карантину, закриття кордонів тощо не є підставою для беззаперечної видачі підтверджуючого сертифікату.

Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 23.07.2019 року по справі №826/7997/17 провадження №К/9901/15562/19: «Оскільки позивач не надав сертифікат торгово-промислової палати в Україні про засвідчення форс-мажорних обставин або відповідний документ торгово-промислової палати згідно з умовами пункту 7.2 контракту № 16/90-К від 22.12.2015, контролюючий орган правомірно нарахував пеню за порушення строку».

Для того, щоб отримати сертифікат Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) слід довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, що сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається як на підставу неможливості виконати зобов`язання.

Тягар доказування настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) покладений на заявника. Та заявник несе відповідальність за повне та належне оформлення заяви, достовірність викладених фактів, наданих документів, даних та доказів.

Тобто для отримання сертифікату Торгово-промислової палати повинен бути причинно-наслідковий зв`язок між обставинами непереборної сили та неможливістю виконати конкретні зобов`язання. Процедура розгляду заяви передбачена регламентом Торгово-промислової палати.

Адже сам по собі факт виникнення певної форс-мажорної обставини не звільняє від виконання зобов`язань.

Саме заявник в заяві до Торгово-промислової палати повинен доводити причинно- наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, що сторона не може виконати, та обставинами непереборної сили.

З позовної заяви не вбачається, що позивач зверталась до Торгово-промислової палати

з відповідною заявою.

Також позивачем не надано доказів звернення і до АТ «Універсал Банк» з будь-якими клопотаннями про порядок виконання, відстрочення чи розстрочення виконання зобов`язань тощо.

Відповідно до ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Для такого звільнення від відповідальності, згідно зі ст. 617 ЦК України, ст. 218 ГК України, особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести наявність обставин непереборної сили, їхній надзвичайний характер, неможливість за таких умов запобігти завданню шкоди та причинний зв`язок між цими обставинами й понесеними збитками (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 р. у справі №3-216гс15).

Не вважається форс-мажорними обставинами фінансова та економічна криза, дефолт, зростання офіційного та комерційного курсів іноземної валюти до національної валюти, недодержання/порушення своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку необхідних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів тощо.

Аналогічний висновок викладений в постанову Верховного Суду від 23.07.2019 р. по справі №826/7997/17 провадження №К/9901/15562/19.

Таким чином, в межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: