КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 461/7074/17 Головуючий у 1 інстанції: Гребенюк В.В.
провадження №22-ц/824/8249/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк», про спонукання до виконання умов договору, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду

м. Львова із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є вкладником ПАТ «Діамантбанк» відповідно до умов договору від 05.04.2017 року, згідно з яким він вніс на металевий рахунок 32,76 тройських унцій золота, які банк зобов`язався повернути позивачу на умовах, вказаних в договорі. Оскільки 24.04.2017 року банк було віднесено до категорії неплатоспроможних банків і він припинив виконувати свої зобов`язання перед вкладниками, позивач звернувся до суду з позовом про спонукання банку до повернення йому вкладу в натурі.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Тімонін О.О. подав відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Зазначав, що банк перебуває у стані ліквідації. Також зазначив, що гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не поширюються на вклади в банківських металах. Порядок ліквідації банків передбачений спеціальним законом, а саме, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», кредиторські вимоги позивача акцептовані Уповноваженою особою, віднесені до сьомої черги задоволення вимог кредиторів банку і будуть задоволені в порядку, передбаченому Законом. А відтак, повернення позивачу його вкладу в натурі неможливо, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Позивач надав заперечення на відзив, у якому заперечив проти доводів відповідача. Зазначив, що він не передавав банку право власності на банківські метали, а відтак, банк повинен повернути йому 32,76 тройських унцій золота пробою 999,9, що становить 1 018,60 грам. Крім того, зазначив, що відповідач необґрунтовано конвертував вимоги повернути золото в розмірі 1 018 грам в гривневий еквівалент акцептованих вимог в розмірі 1 066 434,28 гривень.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2018 року підсудність справи визначено за Подільським районним судом м. Києва.

Позивач подав уточнену позовну заяву, у якій уточнив одного з відповідачів, визначивши замість ПАТ «Діамантбанк» Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» у зв`язку з ліквідацією банківської установи, а також просив зобов`язати Уповноважену особу повернути йому майно в натурі.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував тим, виходячи з практики ЄСПЛ стає зрозумілим, що позбавлення права власності на володіння майном с виключною нормою і тому органи державної влади та інші суб`єкти повинні суворо дотримуватись норм національного законодавства під час винесення рішень про обмеження права користування майном.

Вказував, що відповідачем, який в односторонньому порядку прийняв рішення про акцептування вимог позивача про повернення його вкладу фізичною поставкою в кількості і масі зливків, в гривню, є нікчемним, при цьому не здійснивши повернення такого майна, яке зберігається Уповноваженою особою Фонду, тим самим позбавивши позивача законних прав на майно (коштів), грубо порушено положення Конституції України та Цивільного Кодексу України, що захищають право власності особи на майно.

Враховуючи вищенаведене, вважає що рішення Подільського районного суду

м. Києва по справі №461/7074/17 є недоведеним, упередженим в ставленні, таким, що не ґрунтується на фактично заявлених позовних вимогах.

Крім того, вважає оскаржуване рішення таким, що порушує його право на справедливий судовий розгляд, законний захист прав та інтересів, передбачених ст.55 Конституції України, ч.1 ст 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідач - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подав до апеляційного суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що повернення вкладнику його вкладу в обхід встановленої процедури та черговості задоволення вимог кредиторів банківської установи, що ліквідується, суперечить меті функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 05 квітня 2017 року позивач і ПАТ «Діамантбанк» уклали договір строкового вкладу у банківських металах №17-04/05-000632, відповідно до умов якого позивач передав, а банк прийняв банківські метали в розмірі 32,76 тройських унцій банківського металу XAU, проба 999,9, що дорівнює 1 018,60 грам.

За п.3.1 договору вкладник вносить вклад з фізичною поставкою на власний поточний металевий рахунок з подальшим перерахуванням банківського металу на вкладний рахунок.

Пунктом 5.5 договору передбачено, що в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, Фонд гарантує відшкодування коштів за вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки станом на день початку процедури виведення банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів. При цьому вкладник повідомлений, що Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах (т.1, а.с.5).

Встановлено, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.04.2017 року №1634 розпочато процедуру виведення ПАТ «Діамантбанк» з ринку та запроваджено процедуру тимчасової адміністрації банку (т.1, а.с.76).

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.06.2017 року №2663 запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Діамантбанк» строком на два роки від 24.06.2017 року до 23.06.2019 року включно (т.1, а.с.30-31).

Відповідно до листа Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.02.2018 року № 222/482/1л вимоги позивача включено до реєстру акцептованих вимог та віднесено до 7 черги погашення. Розмір акцептованих вимог становить 1 066 434 грн. 28 коп. (т.1, а.с.79).

Згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.09.2017 року загальна сума реєстру акцептованих вимог кредиторів становить 4 237 690 358 грн. 13 коп (т.1, а.с.81).

За ч.3 ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту шостого статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у справі

№210/5909/15-ц (Постанова від 06.06.2018 року).

За ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом. Зокрема, Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах (п.10 ч.4 ст.26).

Отже, вимоги позивача як кредитора банку підлягають задоволенню в порядку, передбаченому процедурою ліквідації банку.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних з консолідованим продажем активів Фондом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом. Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи позивача щодо повернення банківського золота в натурі, оскільки зобов`язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі укладеного договору вкладу в банківських металах мають особливості, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак, на них поширюються відповідні вимоги щодо встановленої черговості задоволення вимог позивача як кредитора банку, а повернення вкладнику його вкладу в обхід встановленої процедури та черговості задоволення вимог кредиторів банківської установи, що ліквідується, суперечить меті функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: