ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/7812/20
Номер провадження: №22-ц/819/548/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Дундич А.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 грудня 2020 року у складі судді Рядчої Т.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем вони перебували у шлюбі з лютого 2002 року, під час якого подружжям за спільні кошти придбана квартира АДРЕСА_1 .

22.11.2007 року з її згоди та з метою збереження квартири і уникнення боргових зобов`язань перед третіми особами подружжя дійшло згоди про переоформлення права власності на квартиру на матір відповідача, внаслідок чого відповідачем укладено договір дарування, за яким спірна квартира подарована ОСОБА_4 .

Посилаючись на фіктивність укладеного правочину, позивачка просила визнати його недійсним.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19 жовтня 2020 року до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено ОСОБА_3 , спадкоємця ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.115).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідача, осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено наявність ознак фіктивності оспорюваного правочину.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на досліджених у справі доказах та повністю узгоджуються з вимогами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 14.02.2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 (а.с.20).

30.09.2002 року за договором купівлі-продажу, зареєстрованому у Херсонському БТІ за № 23505, р.н. НОМЕР_2 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.21).

Згідно договору дарування від 22.11.2007 року ОСОБА_2 подарував за наявності нотаріально посвідченої згоди своєї дружини ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 прийняла в дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. та зареєстрованому в реєстрі за №8668 (а.с.21).

Право власності на оспорювану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22,39-40).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 26.04.2019 року та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.89-90).

Відповідно до інформації приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу від 17.09.2020 року № 466/01-16 спадкоємцями за законом після ОСОБА_4 є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.92).

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.11.2010 року вбачається, що спадкоємцями майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_4 є її син - ОСОБА_2 на 2/3 частки у спадщині та чоловік - ОСОБА_5 на 1/3 частку у спадщині (а.с.137).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.11.2020 року спадкоємцем майна, а саме 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_5 є його син - ОСОБА_2 (а.с.138).

Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів які б беззаперечно підтвердили ознаки фіктивності оспорюваного правочину та відсутність наміру у ОСОБА_4 на прийняття в дар спірної квартири.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши, що в момент укладення оспорюваного договору дарування від 22.11.2007 року були дотримані вимоги закону, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо продовження фактичного користування спірною квартирою сім`єю ОСОБА_2 протягом деякого періоду після укладення договору дарування колегією суддів не приймається, оскільки вказана обставина не свідчить про те, що сторони мали інші цілі, ніж встановлено у договорі, а може свідчити про погодження сторін правочину щодо права користування дарувальником та його сім`єю відчуженою квартирою протягом певного періоду.

Крім того, цивільне законодавство не встановлює обмежень щодо кількості об`єктів, які можуть належати особі на праві власності і відсутність реєстрації місця проживання у придбаному житлі, у той час як особа залишається зареєстрованою та проживає за попереднім місцем проживання не є доказом ані фіктивності правочину, а ні відмовою сторони правочину прийняти дарунок.

Прийняття майна в дар та подальша реєстрація права власності в органах БТІ навпаки свідчить про бажання ОСОБА_4 набути право власності на спірну квартиру та належним чином його зареєструвати.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що згідно ч.1 ст.722 ЦК України однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність дій учасників цивільних правовідносин, тобто така поведінка, яка відповідає певному стандарту та характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів до інших.

Положеннями ч.2, 3 ст.13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушувати права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншим особам, зловживання правом в інших формах.

Обґрунтовуючи свої дії по наданню нотаріально посвідченого дозволу та згоди своєму чоловіку на вчинення оспорюваного правочину щодо спільно набутого майна подружжя позивачка у позовній заяві посилалася на намір приховати спільне майно від можливого звернення стягнення на нього за вимогами кредиторів по невиконаним борговим зобов`язанням, а в суді апеляційної інстанції зазначила про намір штучно погіршити умови проживання шляхом відчуження спірної квартири з метою постановки на квартирний облік задля отримання за місцем роботи житла в користування.

З огляду на те, що такі дії позивачки були свідомими, очевидно недобросовісними та направленими на набуття неправомірних вигід і зводилися до зловживання правом, посилання у такому разі на наявність підстав для захисту порушеного права не ґрунтуються на положеннях ч.2,3 ст.13 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду та зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції, ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні справи правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, керуючись положеннями ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту постанови 19.08.2021 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В. Орловська