ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» квітня 2021 року

м. Харків

справа № 643/17903/19

провадження № 22ц/818/2452/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року в складі судді Мельникової І.Д.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за користування грошима протягом часу існування заборгованості, який в подальшому уточнили та просили стягнути з ОСОБА_4 компенсацію втрати частини доходу від інфляції та 3% річних за користування грошима на користь ОСОБА_1 у розмірі 349 364,25 грн та на користь ОСОБА_2 у розмірі 349 426,35 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через представника подали апеляційну скаргу, в якій просили ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким звільнити їх від сплати судового збору за позовною заявою та заявою про збільшення розміру позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки їх клопотанням про зменшення судового збору та про звільнення від сплати судового збору за подання заяви про збільшення позовних вимог, у яких вони просили звільнити їх від сплати залишку судового збору з урахуванням їх скрутного майнового стану. Суд безпідставно відхилив докази, наведені у їхніх клопотаннях, не перевірив наявності підстав для звільнення їх від сплати залишку судового збору. Зазначили, що ОСОБА_4 визнаний винним у загибелі їхньої дочки вироком суду, однак протягом 10 років не виплатив їм компенсацію моральної шкоди. Після сплати комунальних послуг та витрат на лікування захворювань, що виникли у зв`язку зі смертю дочки з вини відповідача, у них не залишається коштів для сплати судового збору. Оскаржувана ухвала перешкоджає їм у доступі до правосуддя.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що провадження у справі відкрито за позовом, поданим без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, а саме позивачами не в повному обсязі сплачено судовий збір, та не виконано вимоги ухвали про залишення позову без руху, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Частиною 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною 1 статті 185 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Матеріалами справи підтверджується, що у жовтні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за користування грошима протягом часу існування заборгованості та просили стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 276 626,30 грн як компенсацію втрати частини доходу від інфляції та 62 834,09 грн, що складає 3% річних за користування грошима в період з 01 жовтня 2010 року по 30 вересня 2019 року, а всього 339 460,039 грн; на користь ОСОБА_2 276 630,98 грн як компенсацію втрати частини доходу від інфляції та 62 839,73 грн, що складає 3% річних за користування грошима у період з 01 жовтня 2010 року по 30 вересня 2019 року, а всього 339 470,71 грн; вирішити питання щодо судових витрат.

За подачу позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн (а. с. 37).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року відкрито провадження у справі (а. с. 67).

Однак, після відкриття провадження у справі встановлено, що судовий збір за подання позову сплачено не в повному обсязі, у зв`язку з чим ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без руху та повідомлено про необхідність виправити недоліки протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали суду, а саме доплатити судовий збір у розмірі 6020,91 грн (а. с. 68-69).

У січні 2020 року представник позивачів звернувся до суду з клопотанням щодо зменшення судового збору, яке мотивоване скрутним майновим станом позивачів. Вказав, що розмір судового збору, що підлягає сплаті 6789,31 грн перевищує 5% річного доходу позивачів, які працюють на підприємствах державної та комунальної власності, не займаються підприємництвом. У зв`язку з загибеллю дочки позивачів з вини ОСОБА_4 у них загострились та виникли нові захворювання, які потребують коштовного лікування. Позивачі неодноразово звертались до суду з різними вимогами до відповідача, у зв`язку з чим змушені витрачати кошти на прибуття до суду та слідчого. Посилався на практику Європейського Суду з прав людини.

Просив взяти до уваги майновий стан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і сплачений ними судовий збір у розмірі 768,40 грн та звільнити їх від сплати залишку судового збору за подання позовної заяви.

На підтвердження своїх доводів позивачами надано довідку про заробітну плату та інші доходи ОСОБА_2 від 09 січня 2020 року, з якої вбачається, що її заробітна плата за 2019 рік склала 77 918,71 грн, та довідку про доходи ОСОБА_1 від 10 січня 2020 року, з якої вбачається, що йому нарахована заробітна плата за 2019 рік у розмірі 134 721,69 грн (а. с. 96, 97), а також медичні довідки від 08 жовтня 2018 року, якими підтверджуються наявні у них діагнози (а. с. 98).

У серпні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 збільшили позовні вимоги та просили стягнути з ОСОБА_4 компенсацію втрати частини доходу від інфляції та 3% річних за користування грошима на користь ОСОБА_1 у розмірі 349 364,25 грн та на користь ОСОБА_2 у розмірі 349 426,35 грн.

Разом із заявою про збільшення позовних вимог представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подав клопотання щодо звільнення позивачів від сплати судового збору за подання цієї заяви з урахуванням їх скрутного майнового стану (а. с. 138).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року у задоволенні клопотання представника позивачів про зменшення розміру сплати судового збору відмовлено; позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків 5 днів з дня отримання ухвали, а саме для доплати судового збору у розмірі 6219,50 грн (а. с. 197).

Копію вказаної ухвали отримав представник позивачів ОСОБА_3 , що підтверджується поштовим повідомленням (а. с. 199). Доплату судового збору позивачі не здійснювали.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без розгляду, оскільки вимоги ухвали Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року про залишення позовної заяви без руху не виконані.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктами 1 та 10 частини 1 статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з урахуванням заяви про збільшення вимог складає 698 790,60 грн, отже їм необхідно було сплатити судовий збір за подачу позову у розмірі 6987,90 грн.

Фактично позивачі сплатили лише 768,40 грн та просили зменшити суму судового збору, що підлягала сплаті, звільнивши їх від доплати залишку судового збору у розмірі 6219,50 грн (6987,90-768,40).

Відповідно до частини 1 статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Частиною 3 статті 136 ЦПК України передбачено, що з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя. Це пов`язано з тим, що, на думку суду, судовий збір є таким собі обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини виходить з того, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що, з урахуванням фінансового положення заявника, може бути ним сплачений. Адже невиправдано великий їх розмір, який не враховує фінансове положення заявників, а розраховується на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя. Зокрема, така позиція була викладена у справі «Георел і Георгетта Стоїческу проти Румінії».

У рішенні у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету» («Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), № 28249/95, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року).

При розгляду справ Європейський суд з прав людини встановлює, чи був, з однієї сторони, дотриманий баланс між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд справи, та з іншої правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема, правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді. Для того, щоб гарантувати такий справедливий баланс, та, власне зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від судового збору тих заявників, які можуть довести свою фінансову ситуацію.

Крім того, на переконання суду, при оцінюванні розміру судового збору слід обов`язково враховувати питання фінансової спроможності заявника його сплатити.

У зв`язку із цим у справі «ФК Мретебі проти Грузії» Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання законності відмови Верховного Суду Грузії від звільнення від сплати судового збору заявника (футбольного клубу), відмітив, що Верховний Суд неналежним чином дослідив аргументи заявника, не вказав, чи достатньо наданих йому доказів на підтвердження фінансової неможливості сплатити судовий збір та не витребував доказів, яких, на його думку, не вистачало. Верховний Суд просто зазначив, що ніяких підстав для надання звільнення від судового збору не існувало.

За таких обставин Європейський суд з прав людини назвав відмову Верховного Суду звільнити заявника від сплати судового збору, без відповідного обґрунтування «безпідставним» обмеження права заявника на доступ до правосуддя та зазначив, що, на його переконання, відмова у звільненні була зумовлена виключно бажанням Верховного Суду поповнити державний бюджет.

Виходячи з процитованого рішення Європейського суду з прав людини, національним судам слід належним чином обґрунтовувати свої рішення про задоволення чи відмову у розстроченні, відстроченні, зменшенні чи взагалі звільненні від сплати судового збору.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; пункти 6364 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

Положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять вичерпного й чітко визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для від

Отже, скрутний майновий стан, на підтвердження якого заявником надані відповідні документи, може бути підставою для задоволення судом клопотання про звільнення його від сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору.

Суд повинен вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами, у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Зазначені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 686/114/16-ц, провадження № 61-16723св18; від 04 березня 2020 року, справа № 644/5099/16-ц, провадження № 61-12772св19; від 18 листопада 2020 року, справа № 753/22049/16, провадження № 61-2446св20.

Судом першої інстанції не надано належну оцінку доводам позивачів щодо їх скрутного майнового стану, не обґрунтовано підстав для відмови у зменшенні розміру судового збору та звільненні їх від обов`язку доплатити залишок несплаченого судового збору.

Судом не враховано, що 5% від річного доходу ОСОБА_2 за 2019 рік складає 3895,94 грн, а ОСОБА_1 6736,08 грн, тоді як розмір судового збору, що підлягає сплаті за подачу позову становить 6987,90 грн. При цьому, позивачами сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, тобто вони не ухилялись від сплати судового збору у можливому для них розмірі та просили вирішити питання щодо зменшення розміру судового збору, який підлягає сплаті.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про зменшення судового збору та звільнення від оплати його залишку і залишаючи позовну заяву без руху у зв`язку з неповною сплатою судового збору, суд першої інстанції не надав належної фактичної та правової оцінки наданим позивачами доказам щодо їх майнового стану, обмежився загальним формулюванням щодо відсутності підстав для такого звільнення, не надавши будь-якої оцінки доводам на підтвердження обставин незадовільного майнового стану.

Питання про можливість відстрочення або розстрочення сплати судового збору судом також не вирішувалось.

Сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття (розгляду) позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Залишивши позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 без розгляду суд першої інстанції не встановив їх можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів щодо майнового стану, не забезпечив дотримання розумного балансу між інтересами держави та особи та необґрунтовано обмежив їх у праві на доступ до правосуддя.

Ураховуючи, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та, беручи до уваги, що при вирішенні питання щодо сплати судового збору майновий стан сторони має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент, висновок суду про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з несплатою судового збору не може бути визнаний достатньо аргументованим, а оскаржувана ухвала не є законною та обґрунтованою.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Разом з тим, вимога ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо звільнення їх від сплати судового збору за подачу позову задоволенню не підлягає, оскільки таке питання має вирішуватися судом першої інстанції, у провадженні якого перебуває відповідна справа.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи.

За змістом пункту 10 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Згідно статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі відкрито ще 05 листопада 2019 року, та вона дотепер не розглянута.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті спору, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А . В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року.