РІШЕННЯ
Іменем України
25.08.2021 року Франківський районний суд м. Львова, у складі:
головуючого судді Мартьянова С.М.
при секретарі Галімурка О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення, -
ВСТАНОВИВ:
позивач квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова 05.11.2018 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить виселити з службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 31.03.2009 року відповідно до договору найму службового житлового приміщення військовослужбовцями, які не здали постій житло за попереднім місцем служби (трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 37 м. кв.), квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова на час проходження служби у Львівському гарнізоні надав полковнику ОСОБА_1 у користування службове житлове приміщення однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до договору ОСОБА_1 зобов`язувався звільнити зазначене службове житлове приміщення у двомісячний строк з дня видачі наказу про виключення зі списків особового складу військової частини у Львівському гарнізоні та здати його наймодавцю в належному технічному стані. На підставі наказу директора департаменту житлово-комунального господарства та інфраструктури Львівської міської ради №215 від 21.04.2011 року, 17.05.2011 року ОСОБА_1 на склад сім`ї одна особа видано ордер на займане службове жиле приміщення однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яке згідно обліку основних засобів в бюджетних установах обліковане як службове у квартирно-експлуатаційному відділі м. Львова. У подальшому, відповідач жиле приміщення не здав та продовжує його займати. При цьому, ОСОБА_1 фактично проживає у м. Рівне, де мешкає з дружиною та сином у отриманому раніше під час проходження військової служби постійному житлі трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 , житловою площею 37м.кв.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2014 року у справі №465/4068/14-ц у позові квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про виселення ОСОБА_1 із спірного жилого приміщення відмовлено з підстави його перебування на момент розгляду справи у трудових відносинах із Міністерством оборони України в особі Територіального відділу державного нагляду за охороною праці міста Рівне з дислокацією робочого місця у приміщенні Західного ТКЕУ в м. Львові. Хоча, на лист від 09.08.2018 року за вих.№3379 про необхідність вивільнення спірного житлового приміщення 12.09.2018 року до квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова надійшов лист від імені ОСОБА_1 , яким останній підтвердив той факт, що 15.07.2016 року припинив трудові відносини, на підставі яких 17.12.2014 року позивачу вже було відмовлено у його виселенні.
Зазначається, що відповідач, не перебуваючи на військовій службі у Збройних Силах України та не перебуваючи у трудових відносинах із Міністерством оборони України безпідставно проживає в займаному службовому жилому приміщенні, що відноситься до фонду військового відомства.
Просить виселити відповідача з службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Просить судові витрати покласти на відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з відзивом на позовну заяву від 19.03.2019 року. Зазначає, що на момент подачі позовної заяви від 09.10.2018 року №4377 наказ МОУ №737 від 30.11.2011 року «Про затвердження інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей житловими приміщеннями», на який покладається позивач, втратив чинність. На момент подачі позовної заяви відповідач працював у м. Львові у Головному управлінні Держпраці у Львівській області. На момент подачі позовної заяви ОСОБА_1 з сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Стверджує, що вселення до вищезазначеного жилого приміщення відбулось у 2011 році правомірно на підставі ордеру №000331 від 17.05.2011 року з відому та дозволу позивача. ОСОБА_1 з складом сім`ї одна особа перебуває на квартирному обліку у Львівському гарнізоні з 29.03.2001 року. Відповідач звільнений з військової служби у відставку наказом Міністра оборони України від 02.12.2013 року №383 за підпунктом «б» (за станом здоров1я). Має вислугу 31 рік 04 місяці та 25 днів. Відповідно до довідок №143088449, №143087688 від 29.10.2018 року інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 реєстрація прав власності житла в м. Львові не проводилась. Стверджується, що позивач безпідставно покликається на те, що відповідач забезпечений житлом у м. Рівне, а саме трикімнатною квартирою АДРЕСА_2 . Згідно довідок №143088449, №143087688 від 29.10.2018 року інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в м. Львові відповідач житлом не забезпечений та проживає в спірній квартирі. Крім того, ОСОБА_1 отримав трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 в 1999 році. На квартирний облік зарахований 29.03.2001 року. Просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю такого.
У судове засідання представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, де заперечив проти позовних вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали судової справи, заслухавши пояснення учасників судового провадження, враховуючи подані клопотання, прийшов до наступного висновку.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Квартира АДРЕСА_1 житловою площею 17,83кв.м. 31.03.2009 року згідно типового договору найму службового житлового приміщення військовослужбовцями, які не здали постійне житло за попереднім місцем служби, квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова надана полковнику ОСОБА_1 у користування.
Під час проходження військової служби у Львівському гарнізоні, ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік з 29.03.2001 року №585 для отримання житлової площі в м. Львові зі складом сім`ї три особи, що стверджується листом начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова від 01.11.2018 року №4872.
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Однією з гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, закріплене частиною першою статті 31 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до вимог пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок), військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Відповідно до частини першої статті 118 ЖК України службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
За вказаним місцем проходження служби на склад сім`ї з однієї особи: ОСОБА_1 17.05.2011 року видано службовий ордер № 000331, виданий виконавчим комітетом Львівської міської ради.
Відповідно до пункту 2.12 Інструкції службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в цьому або іншому населеному пункті.
Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 1245 від 29.10.2018 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 3 особи: ОСОБА_1 основний квартиронаймач, зареєстрований 31.05.2011 року, ОСОБА_3 мати, яка зареєстрована 17.10.2017 року, ОСОБА_2 дружина, яка зареєстрована 02.10.2015 року.
Встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби у відставку наказом Міністра оборони України від 02.12.2013 року №383 за підпунктом «б» (за станом здоров`я), має вислугу 31 рік 4 місяці і 25 днів.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 повідомлено про необхідність здачі «службової» житлової площі за попереднім місцем проходження служби м. Львові, а саме: листом від 09.08.2018 року №3379.
У постанові Верховного Суду від 5 квітня 2018 року (справа № 405/20/15-ц) зазначено наступне. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 77, частини 1 статті 79, частини 1 статті 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 6 статті 81 цього Кодексу передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач у встановленому порядку довів, що його суб`єктивне цивільне право було порушене. А тому належить зробити висновок про наявність достатніх підстав для звернення позивача з даним позовом до суду.
Положеннями статті 261 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
На підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів суд прийшов до висновку, що обґрунтованість позовних вимог доведена, однак, у задоволенні позову належить відмовити, оскільки самостійною підставою для відмови в позові є пропуск позовної давності без поважних причин, що і має місце в даному випадку.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до пункту 2.21 Інструкції у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби.
Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено поважності причин пропуску звернення до суду із даним позовом. Про наведене свідчить той факт, що ОСОБА_1 інформувався за адресою утримуваної квартири про необхідність здачі службового житла. Позивач звернувся з позовом до суду лише 05.11.2018 року, суд приходить до переконання про застосування строків давності, відповідно у задоволенні позову з цих підстав слід відмовити.
Керуючись статтями 12,13,76, 77, 141, 223, 258, 259, 263-265, 376 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Мартьянова С.М.