Справа № 487/6963/20
Провадження № 2/487/842/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2021 року місто Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді Темнікової А.О., за участю секретаря судового засідання Демиденко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального Сервісного Центру МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС) про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася 19.11.2020 року до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до Територіального Сервісного Центру МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС), в якому просила зобов`язати відповідача провести реєстрацію права власності транспортного засобу FORD TRANSIT, 2005 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1 , номер кузова WFOLXXT- НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 10.09.2021 року, на підставі рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03.03.2020 року по справі №480/235/18.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03.03.2020 року визнано за колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частці за кожним на транспортний засіб FORD TRANSIT, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Після отримання судового рішення позивач звернулася до Територіального Сервісного Центру МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС) з заявою про реєстрацію транспортного засобу FORD TRANSIT, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на підставі рішення по Ѕ частці за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Однак, відповідач відмовив позивачі у реєстрації транспортного засобу по рішенню суду посилаючись на те, що для цього необхідна письмова заява обох співвласників. 28.09.2020 року позивачка звернулася до ОСОБА_2 зі зверненням, яке він отримав 30.09.2020 року, стосовно того, щоб останній призначив день і час коли можливо з ним прийти до відповідача щоб належним чином зареєструвати автомобіль. Вказане звернення ОСОБА_2 проігнорував. Зобов`язати колишнього чоловіка зробити певні дії позивач не може, так як відсутня для цього правова норма. На теперішній час права позивача порушуються через відмову Територіального Сервісного Центру МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області виконати рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03.03.2020 року.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

09.01.2021 року відповідачем Територіальним Сервісним Центром МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС) подано відзив на позовну заяву за змістом якого зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів. В п. 8 Порядку міститься визначений перелік підстав для реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, до якого відноситься і копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Відповідно до п. 6 Порядку транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви. Справжність підпису такого співвласника засвічується нотаріально. У графі «Особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію або тимчасового реєстраційного талону транспортних засобів щодо іншого співвласника робиться запис відносно іншого власника, що він є співвласником. Тому, якщо позивачем буде представлена до сервісного центру МВС будь-яка з вище вказаних підстав для реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, то реєстрація (перереєстрація) автомобіля FORD TRANSIT, 2005 року випуску, номер кузова WFOLXXT- НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , буде проведена за загальними вимогами. Крім того, право власності позивача не оспорюється, тобто не існує спору між сторонами щодо предмету спору, тому РСЦ ГСЦ МВС в даному випадку не є належним відповідачем, бо ніяким чином не порушує права позивача.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Давидова О.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, надавши пояснення аналогічні змісту пред`явлених вимог. Після надання особистих пояснень представником позивача надано заяву про подальший розгляд справи за її відсутністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву. Після надання особистих пояснень представником відповідача надано заяву про подальший розгляд справи за її відсутністю.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Щодо підсудності справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Судову юрисдикцію можна визначити і як компетенцію спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено у статті 19 ЦПК України, а саме: суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду (ч. 3 ст. 19 КАС України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.

Саме про таке застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №640/4301/17.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Зокрема у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38-40 рішення). У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення). У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення). У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18?24 рішення).

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року у справі №400/4660/20 було відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Територіального Сервісного Центру МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС) про зобов`язання вчинити дії у зв`язку з тим, що позов не належить розглядами за правилами адміністративного судочинства.

Отже, у даному випадку постановлення Заводським районним судом міста Миколаєва ухвали про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, із зазначенням, що ця справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

При цьому судом враховано правовий висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 757/56680/16.

Як зазначалось раніше, за правилами частини першої ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями, передбаченими у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин, одним із суб`єктів яких є фізична особа.

При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Згідно із ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у статті 16 ЦК України. Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10 ч.1 ст. 16 ЦК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, також спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відтак, участь суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції (суб`єкта владних повноважень) є обов`язковою, але не єдиною ознакою для класифікації спору як публічно-правового і для розгляду його за правилами адміністративного судочинства. Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, слід з`ясувати, що стало підставою для його виникнення.

У поданому в порядку цивільного судочинства позові ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача Територіальний Сервісний Центр МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС), провести реєстрацію права власності транспортного засобу FORD TRANSIT, 2005 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1 , номер кузова WFOLXXT- НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 10.09.2021 року, на підставі рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03.03.2020 року по справі №480/235/18.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позов спрямований на захист майнового права позивача і зазначена категорія справ відноситься до спорів щодо реєстрації на підставі рішення суду від 03.03.2020 року права власності на Ѕ частину транспортного засобу, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто про право цивільне, що свідчить про приватноправовий характер спірних відносин.

З огляду на наведене, з метою уникнення перешкод у реалізації права на судовий захист, спір у даній справі має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Щодо суті позовних вимог.

Судом встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03.03.2020 року по справі №480/235/18, провадження №2945/66/20, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя було визнано за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 право власності за кожним на Ѕ частину транспортного засобу FORD TRANSIT, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29.07.2020 року (провадження №22ц/812/1000/20) рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03.03.2020 року у вказаній частині залишено без змін.

Листом Територіального Сервісного Центру МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС) від 01.10.2020 року №31/14/1-І02 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про реєстрацію транспортного засобу FORD TRANSIT, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на підставі рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області було повідомлено, що згідно Порядку №1388 від 07.09.1998 року, реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженими представниками, а також документів, що посвідчують особу, правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення ТЗ, відповідність конструкції ТЗ установленим вимогам безпеки дорожнього руху, після огляду ТЗ, після сплати законодавчо визначених коштів. Перелік матеріалів визначений пунктом 8 Порядку, і до них відноситься копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, як зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Якщо ж за змістом рішення суду визнане право власності на ТЗ за декількома особами (співвласниками), то згідно з п. 6 Порядку, він має реєструватися за їх письмовими заявами на одного з них. У разі відсутності одного із співвласників, реєстрація ТЗ проводиться на підставі його письмової заяви, де справжність підпису засвідчується нотаріально. У графі «Особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію ТЗ може бути зроблений запис відносно іншого співвласника, що він є співвласником.

28.09.2020 року позивачкою було направлено звернення до колишнього чоловіка ОСОБА_2 , яке він отримав 30.09.2020 року, з посиланням на повідомлення Територіального Сервісного Центру МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС) та проханням призначити день і час, в який він зможе прийти до відповідача для належного виконання рішення суду, а саме: реєстрації права власності на автомобіль у рівних частках за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вказане звернення ОСОБА_2 проігнорував.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про дорожній рух», Порядком державної реєстрації, перереєстрації й обліку транспортних засобів і видачі реєстраційних документів і номерних знаків установлений Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопеді, затвердженим Постановою КМУ від 07.09.1998 року, № 1388 (далі - Порядок) та Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 379 від 11.08.2010р. (далі Інструкція).

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державна реєстрація і облік транспортних засобів здійснюється територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Інструкція встановлює порядок здійснення центрами надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів (далі - ТЗ), оформлення і видачі свідоцтв про реєстрацію ТЗ, тимчасових реєстраційних талонів (далі - реєстраційні документи) та номерних знаків на ТЗ.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» та п. 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають вимогам стандартів. Закупівля за державні кошти бланків реєстраційних документів та номерних знаків для транспортних засобів здійснюється відповідно до вимог законодавства тими органами, на які покладений обов`язок щодо їх реєстрації.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Положеннями ст. 37 Закону України «Про дорожній рух» та пункту 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів забороняється експлуатація незареєстрованих (не перереєстрованих) транспортних засобів.

Згідно з п. 24 зазначеного Порядку реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів здійснюється за місцем звернення власника або його уповноваженої особи незалежно від місця реєстрації (проживання) фізичної особи чи місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. 3.1. Інструкції реєстрація ТЗ проводиться працівниками Центру відповідно до вимог пунктів 6-32 Порядку. Для проведення реєстрації ТЗ посадовими особами Центру приймаються до розгляду письмові заяви власників ТЗ - фізичних або юридичних осіб, зразки яких наведено в додатках 1, 2 до цієї Інструкції.

Абзацом 1 п. 33 Порядку визначено, що перереєстрація транспортних засобів проводиться в разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або непридатного для користування, зміни їх власників, місця реєстрації або найменування власників - юридичних осіб (крім зміни найменування юридичної особи у зв`язку із зміною типу акціонерного товариства або у зв`язку з перетворенням акціонерного товариства в інше господарське товариство), місця проживання або прізвища, власного імені, по батькові (за наявності) фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі заміни номерних знаків, отримання чи перезакріплення індивідуальних номерних знаків, зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Пунктом 39 Порядку передбачено, що у разі перереєстрації транспортного засобу свідоцтво про реєстрацію підлягає заміні на загальних підставах.

Згідно п. 4 Інструкції перереєстрація ТЗ проводиться працівниками Центру з урахуванням вимог пунктів 8, 12, 15, 33-39 Порядку. У разі перереєстрації ТЗ свідоцтво про реєстрацію ТЗ (технічний паспорт) підлягає заміні на загальних підставах.

З аналізу наведених вище нормативно-правових актів слідує, що у разі зміни власника ТЗ протягом 10 днів за заявою власника повинна бути проведена перереєстрація ТЗ, тобто встановлено обов`язок власника звернутися до Регіонального сервісного центру MBСУ для проведення перереєстрації, а при не виконанні вказаного обов`язку, власнику забороняється експлуатація не перереєстрованого ТЗ.

Відповідно до п. 3.10 Інструкції, посадовими особами Центру здійснюється також контроль за дотриманням власниками ТЗ або їх представниками визначеного Порядком терміну реєстрації ТЗ. Документи, які підтверджують відсутність можливості своєчасного проведення реєстрації власником ТЗ (хвороба, відрядження або інші поважні причини), долучаються до матеріалів реєстрації.

Пунктом 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), передбачено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг. Державна реєстрація нових транспортних засобів може проводитися сервісними центрами МВС за участю суб`єктів господарювання, які стоять на обліку в Головному сервісному центрі МВС, здійснюють продаж таких транспортних засобів та уклали з Головним сервісним центром МВС відповідний договір. Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви. Справжність підпису такого співвласника засвідчується нотаріально. У графі «Особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію або тимчасового реєстраційного талону транспортних засобів щодо іншого співвласника робиться запис: «____ є співвласником».

Положеннями пункту 8 зазначеного Порядку встановлено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух»).

Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортного засобу є належним чином засвідчена копія рішення суду, з зазначенням юридичних і фізичних осіб, які визнаються власниками транспортного засобу, марка, модель, рік випуску, ідентифікаційний номер складових такого автомобіля.

За таких обставин, звернення позивачки, як співвласника рухомого майна для здійснення відповідачем дій по перереєстрації транспортного засобу повністю узгоджуються з наведеними вище нормативно-правовими актами.

Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі №826/6295/17.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту» ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 року передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Судом встановлено, що у позивача відсутня можливість виконати вимоги відповідача, викладені у листі від 01.10.2020 року №31/14/1-І02, оскільки інший співвласник чинить перешкоди у реалізації її прав, визначених судовим рішенням. Отже, необхідним способом захисту прав позивача з огляду на протидію співвласника транспортного засобу, є необхідність зобов`язання відповідача вчинити дії.

З урахуванням встановлених обставин, наявних у справі доказів, та з огляду на те, що станом на час розгляду справи відсутній правовий механізм, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що належним, допустимим та необхідним способом захисту прав позивача в даному випадку є зобов`язання відповідача зареєструвати за позивачем право власності на Ѕ частку транспортного засобу відповідно до рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03.03.2020 року по справі №480/235/18, яке набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 13, 76-81, 141, 211, 259, 263-265, 268, 353 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати Територіальний Сервісний Центр МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС), провести реєстрацію права власності транспортного засобу FORD TRANSIT, 2005 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1 , номер кузова WFOLXXT- НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 10.09.2021 року, на підставі рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03.03.2020 року по справі №480/235/18, згідно з яким було визнано за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 право власності за кожним на Ѕ (одну другу) частину даного транспортного засобу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 17.12.1998 року Миколаївським РВ УМВС України в Миколаївській області.

Відповідач: Територіальний Сервісний Центр МВС №4841 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (Філія ГСЦ МВС), адреса: 54020, місто Миколаїв, провулок Транспортний, 1-А/1, .

Повне судове рішення складено 14.04.2021 року.

Суддя А.О. Темнікова