Справа № 755/9444/20
"16" березня 2021 р. м. Київ
Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді - САВЛУК Т.В.
за участі секретаря Бурячек О.В.,
учасники справи:
представник позивача - адвокат Поздняков М.В.,
відповідач - не з`явилась,
третя особа - не з`явилась,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, відшкодування понесених збитків та моральної шкоди,
ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до ОСОБА_2 , просила визнати недійсним Договір купівлі - продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 від 16 квітня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого у реєстрі № 286; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму понесених збитків в розмірі 1 457 086,30 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн, вирішити питання розподілу судових витрат.
07 серпня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористалась процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову.
28 вересня 2020 року до суду надійшов відзив на позов від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, третя особа висловила свою позицію на підтримку заявлених вимог, просила позов задовольнити з наступних підстав. 16 квітня 2020 року приватним нотаріусом вчинено нотаріальну дію щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Перед підписанням цього договору сторонами проведено взаємні розрахунки у відповідності до ціни предмету договору, про що вони в усному порядку повідомили нотаріуса. Нотаріус не приймала участі у здійсненні розрахунку та не може засвідчити передачі грошових коштів. Після підписання Договору від сторони Продавця (відповідно до позову - відповідача) не вимагається його присутність під час вчинення нотаріусом дій щодо проведення державної реєстрації переходу права власності до покупця, в зв`язку з чим Продавець покинув приміщення нотаріальної контори, проте нотаріус не вказував Продавцю, як він має діяти (йти чи залишатись), про що вказує у своїй позовній заяві Позивач. Під час здійснення державної реєстрації договору нотаріусом виявлено, що перед заявою сформованою нотаріусом є ще одна заява, розгляд якої зупинено за нестачею документів, про що нотаріус невідкладно повідомила Покупця (відповідно до позову - позивач). Поки сторони вирішували між собою питання щодо заяви, нотаріус керуючись чинним законодавством, прийняла рішення щодо відкладення розгляду заяви № 39318510 сформованої нею та продовжити після розгляду заяви попередньої та її задоволення. Також наголосила, що Порядок проведення державної реєстрації не передбачає перевірок в базі даних заяв до реєстрації речових прав, тому іншу заяву не було виявлено в реєстрі речових прав, у зв`язку вище викладеним просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
09 листопада 2020 року від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення стосовно розрахунку суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, що є окремим предметом позову.
09 грудня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
24 лютого 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу щодо задоволення клопотання представника позивача - адвоката Позднякова М.В. про поновлення строку для подання заяви про витребування доказів.
Зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 надати суду належним чином засвідчену копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 16 квітня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за №286.
22 березня 2021 року, на виконання ухвали суду, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 надано засвідчену копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 16 квітня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за №286.
Позивач та представник позивача - адвокат Поздняков М.В. в судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових пояснень по суті предмету спору, пояснили, що 16 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 посвідчено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . До підписання договору, позивач передала відповідачу кошти за квартиру в розмірі, визначеному договором, після чого нотаріус на відповідних нотаріальних бланках роздрукувала Договір купівлі-продажу, сторони договору його підписали, зареєструвавши договір за № 286, після чого приватний нотаріус повідомила відповідачу, що всі обов`язкові нотаріальні дії щодо укладеного договору вчинені і остання покинула приміщення офісу нотаріуса. Здійснивши передачу грошових коштів та підписавши договір, позивач була впевнена в тому, що немає ніяких перешкод в тому, що відразу після укладання договору, квартира буде перереєстрована на її ім`я, як на нового власника, про що запевняли відповідач і нотаріус, зазначаючи те, що за ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Однак, приблизно через 30-40 хвилин приватний нотаріус повідомила позивача, що вона не має можливості провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, у зв`язку з тим, що в базі даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав, вже зареєстрована заява про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за № 38431327 від 12.02.2020 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2019 року, яке набрало законної сили 03.05.2019 року, при цьому відповідача в приміщенні вже не було, місце знаходження її в теперішній час не відоме.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, правом подати відзив на позов та висловити в іншій спосіб свою позицію щодо підстав та предмету позову не скористалась.
Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, в судове засідання не з`явилась, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності та вислови вила свою позицію на підтримку заявлених вимог у відзиві на позов.
Відповідно до положень ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, вислухавши думку учасників цивільного процесу та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступних висновків.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. (частина друга статті 11 ЦК України)
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).
Судом встановлено, що 16 квітня 2020 року ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), уклали Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстроване у реєстрі № 286.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , замовником якого є ОСОБА_2 , загальна площа квартири - 43,0 кв.м, житлова площа - 27,2 кв.м.
Виходячи з положень частини першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
Як роз`яснено у пунктах 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Як убачається зі змісту оспорюваного договору, на момент вчинення правочину відчужуване майно - квартира АДРЕСА_2 , належала відповідачу на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 16 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований в реєстрі № 862.
У пункті 4 Договору, Продавець ( ОСОБА_2 ) стверджувала, що на момент укладення цього правочину квартира не відчужена іншим особам, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи користування з іншими особами, прав щодо цього майна у третіх осіб як в межах, так і за межами України, - немає.
Як з`ясовано судом, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №755/9112/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: Державний реєстратор Зеленський Сергій Олександрович Філія Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.
20 березня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: Державний реєстратор Зеленський Сергій Олександрович Філія Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Визнано недійсним Договір купівлі-продажу кватири АДРЕСА_2 від 24 лютого 2006 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 279.
Витребувано з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_2 та повернути її ОСОБА_4 .
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Виходячи зі змісту положень статті 230 ЦК України, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
З урахуванням наведених обставин, суд вважає доведеним той факт, що відповідач ?будучи обізнано про наявність судових спорів щодо об`єкту нерухомого майна, що є предметом оспорюваного договору, де вона виступала учасником цивільного процесу як відповідач, приховувала та замовчувала існування інших власників цього майна, в нотаріально посвідченому договорі підтвердила, що квартира під арештом або у спорі не перебуває, ці обставини мають істотне значення для вчинення правочину щодо відчуження майна, в даному випадку для позивача, яка укладаючи оспорюваний правочин, діяла як добросовісний набувач не знала і не могла знати про неможливість відчуження спірної квартири відповідачем.
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що оскільки договір купівлі-продажу кватири, укладений 16 квітня 2020 року між сторонами спору, щодо відчуження квартири АДРЕСА_2 , вчинений під впливом обману внаслідок введення позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, то оспорюваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215, 230 ЦК України має бути визнаний недійсним.
Виходячи з предмету позову в частині вимог майнового характеру, позивач просила відшкодувати за рахунок відповідача суму понесених збитків в розмірі 1 457 086,30 грн (до вказаної суми включено витрати на оплату послуг нотаріального посвідчення договору в розмірі 7213,30 грн) та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн, посилаючись на положення ч.2 ст.230 ЦК України.
Відповідно до частини 2 статті 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Разом з тим, загальним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами статті 216 ЦК України.
Додаткові майнові наслідки передбачені частиною 2 статті 230 ЦК України, в силу якої потерпілому відшкодовуються збитки в подвійному розмірі та моральна шкода, що завдані у зв`язку із вчиненням правочину під впливом обману.
У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі 6-1376цс16 викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України.
Таким чином, встановленим законом способом захисту прав покупця, який не знав і не міг знати про неможливість відчуження майна продавцем, є відшкодування заподіяних йому збитків з підстав, передбачених статтею 661 ЦК України.
Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.
Тому неправильне зазначення позивачем правових норм на обґрунтування позову (статті 203, 215, 216, 230 ЦК України) не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом потрібно керуватися при захисті права позивача на відшкодування вартості квартири, що вибула з її власності внаслідок незаконності та протиправності первісного набуття прав на неї відповідачем.
Отже, на відшкодування понесених збитків з відповідача підлягає стягненню сума, сплачена позивачем за придбання квартири в подвійному розмірі 1442660,00 грн (721330,00 +721330,00), в той же час майнова вимоги на суму 7213,30 гривень, з позиції позивача це оплата послуг нотаріуса за вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення оспорюваного договору, не підлягають задоволенню, за відсутності документального підтвердження понесених збитків в цій частині, факт проведення розрахунків на вказану суму спростовуються матеріалами нотаріальної справи, яка витребувана судом та долучена в копії до матеріалів цивільної справи.
Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв`язку та вина завдавача.
Відшкодування моральної(немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). ( стаття 89 Цивільного процесуального кодексу України)
За таких обставин, враховуючи доведені підстави визнання недійсності договору купівлі-продажу, а також враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - провіанти нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, відшкодування понесених збитків та моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню з підстав, викладених у мотивувальній частині судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За приписами статті 137 ЦПК України визначено, що з витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У своїй постанові Верховний Суд від 27.06.2018 р. по справі №826/1216/16 зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як убачається з матеріалів справи, представництво інтересів ОСОБА_1 здійснював адвокат Поздняков Михайло Вікторович, який діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру про надання правової допомоги від 10 червня 2020 року.
За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 22, 23, 81, 89, 203, 207, 215, 229-233, 230, 330, 626, 627, 655, 661, 1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 174, 258, 259, 263-265, 274-279, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - провіанти нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, відшкодування понесених збитків та моральної шкоди, - задовольнити частково.
Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 16 квітня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №286.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Боржник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (ст. 284 ЦПК України). Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.