Провадження № 2/761/765/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Колзаковій К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації; визнання недостовірною інформації; зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

В лютому 2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 6-16) до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив суд:

1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію щодо його причетності до організації вчинення злочину вчиненого 09 січня 2019р. проти ОСОБА_3 у м. Кривий Ріг, яку поширив відповідач 15 січня 2019р. і на засіданні Погоджувальної ради депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України, а саме:

«..Замовником цього тяжкого злочину є народний депутат України від фракції БПП ОСОБА_1 , а виконавці - помічник народного депутата ОСОБА_4 . Безпосередньо погрози здійснював заступник голови центральної міської районної ради в місті Кривий Ріг Кириленко Андрій…»;

2) зобов`язати відповідача, Народного депутата України, спростувати поширену недостовірну інформацію на найближчий Погоджувальній раді депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України після набрання рішенням законної сили в даній справі, у той самий спосіб, у який вона була поширена, а саме шляхом зачитування всієї резолютивної частини судового рішення в даній справі на засіданні Погоджувальної ради депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України;

3) стягнути з відповідача на користь позивача 1000000,0 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок приниження честі, гідності та ділової репутації; судовий збір в сумі 10585,0 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 січня 2019р. на засіданні Погоджувальної ради депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України представник фракції «Батьківщина», народний депутат України відповідач ОСОБА_2 поширив щодо народного депутата України позивача ОСОБА_1 вищенаведену інформацію, звинувативши позивача щодо організації злочинних дій, а саме: замаху на вбивство депутата Центрально-міської районної у місті Кривому Розі ради від партії «Батьківщина» ОСОБА_3 . При цьому трансляція засідання Погоджувальної ради здійснювалася численними засобами масової інформації.

На думку позивача, поширена відповідачем зазначена вище інформація відносно нього є образливою, оскільки принижує його честь і гідність, звинувачуючи його у вчиненні низки кримінальних правопорушень, перебуваючи на посаді народного депутата. До того ж на думку позивача ця інформація є недостовірною.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019р. матеріали позовної заяви ОСОБА_1 передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва на підставі ч. 1 ст. 27, ст. 31 ЦПК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 липня 2019р. визначено головуючого суддю ОСОБА_5 .

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 19 липня 2019р., відкрито провадження по справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2020р. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації; спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди в частині вимог про відшкодування моральної шкоди (п. 3) позовних вимог) - залишено без розгляду, на підставі п. 5) ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2020р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

До судового засідання стороною позивача, було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, наведених у позові і просить суд їх задовольнити.

Відповідач, про час та місце розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку, в судові засідання не з`являвся, поважності причин неявки до суду не повідомив, відзив на позов стороною відповідача не подавався, у строк, встановлений судом.

Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача зазначала, що відповідачем 15 січня 2019р. на засіданні Погоджувальної ради депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України була поширена інформація щодо причетності позивача до організації вчинення злочину вчиненого 09 січня 2019р. проти ОСОБА_3 у м. Кривий Ріг, а саме відповідач зазначав: «..Замовником цього тяжкого злочину є народний депутат України від фракції БПП ОСОБА_1 , а виконавці - помічник народного депутата ОСОБА_4 . Безпосередньо погрози здійснював заступник голови центральної міської районної ради в місті Кривий Ріг ОСОБА_6 …».

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, на підставі стенограми засідання Погоджувальної ради депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України від 15 січня 2019р., відповідачем, була зазначена наступна інформація:

«…Чому ? Тому що за наявною інформацією, яка є і в сім`ї постраждалого, замовником цього тяжкого злочину є народний депутат України від фракції БПП ОСОБА_1 , а виконавці - помічник народного депутата ОСОБА_4 . Безпосередньо погрози здійснював заступник голови центральної міської районної ради в місті Кривий Ріг ОСОБА_6 . Дякую вам за увагу…».

У відповідності зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації..

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1 зазначено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи дані спори суди повинні враховувати наступні відмінності:

а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною;

б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 6 Постанови від 27 лютого 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» (діюча норма ст. 30 Закону України «Про інформацію») оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Судом повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Як встановлено судом (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95408780), у провадженні слідчого відділу Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000061 від 09 січня 2019р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296, ч. 3 ст. 15, п.7 ч. 2 ст. 115 КК України за наступним фактом: 09 січня 2019р. приблизно о 17:58 годин троє невстановлених слідством чоловіків, знаходячись поблизу вхідних воріт до домоволодіння АДРЕСА_1 , діючи із хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, ігноруючи елементарні правила поведінки у суспільстві, бажаючи самоствердитись за рахунок побиття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (депутата Центрально-Міської районної у місті Кривий Ріг Ради від 25.10.2015 року від політичної партії Всеукраїнське об`єднання «Батьківщина»), раптово, ззаду напали на останнього, та розбризкавши потерпілому ОСОБА_3 , в обличчя із невстановленого слідством балону аерозольного типу невизначену хімічну речовину сльозоточивої і дратівної дії, та одночасно вдаривши потерпілого по голові невстановленою слідством металевою трубою, яку заздалегідь заготовили для нанесення тілесних ушкоджень при вчиненні хуліганства, повалили ОСОБА_3 на землю, де продовжили завдавати йому цією ж металевою трубою та взутими ногами численних ударів у різні ділянки тіла, чим спричинили потерпілому ОСОБА_3 тілесні ушкодження відповідно до довідки КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №2» ДОР у вигляді: сполученої травми - відкритої черепно-мозкової травми; забою головного мозку 1-го ступеню; перелому лобної кістки ліворуч; забійних ран голови та забійних ран обох гомілок, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Так, з стенограми засідання Погоджувальної ради депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України від 15 січня 2019р. вбачається, що відповідачем, було зазначено, що поширена ним інформація є в сім`ї постраждалого. Таким чином, суд вважає, що відповідач зазначив джерело отриманої ним інформації, з відповідним посиланням на це джерело.

Крім того, ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача (п. 1) позовних вимог) про визнання недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача, відомості, які на думку сторони позивача були поширені відповідачем 15 січня 2019р. на засіданні Погоджувальної ради депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України, при цьому судом враховано положення ст. 30 Закону України «Про інформацію».

З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги № 1), то не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги № 2).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачів понесені останніми судові витрати.

Керуючись ст. ст. 3-5, 13, 81, 133, 137, 141, 211, 258-259, 264-268, 272-283, 352-355 ЦПК України; ст. ст. 32, 34, 68 Конституції України; ст.ст. 94, 201, 277 ЦК України, Законом України «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про захист честі, гідності, ділової репутації; визнання недостовірною інформації; зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 14 квітня 2021р.

Суддя: