РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

за участю секретаря Романенко І.О.,

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ,

представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

представника третьої особи за первісним позовом ОСОБА_5 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, за зустрічним позовом ОСОБА_4 , поданим від імені та в інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

встановив:

ОСОБА_1 19.11.2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Позивач часто хворіла та потребувала стороннього догляду та додаткового матеріального забезпечення, у зв`язку з чим, за попередньою домовленістю з відповідачем ОСОБА_3 , яка є онукою позивача та виявила бажання доглядати за позивачем, 27.10.2011 року сторони уклали у нотаріуса договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Текст договору позивач не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обов`язки, про які вона з онукою домовились. Перші декілька місяців відповідач виконувала взяті на себе зобов`язання, після чого припинила забезпечувати позивача харчуванням та доглядом та припинила спілкування з позивачем. У зв`язку з цим, позивач звернулась до сторонніх осіб, які погодились доглядати за нею при умові укладання договору довічного утримання. Звернувшись до нотаріуса з вимогою про розірвання договору довічного утримання, укладеного з відповідачем, та укладення нового такого договору, позивач отримала копію договору від 27.10.2011 року та дізналася, що між сторонами був фактично укладений договір дарування, укладати який вона не бажала. Позивач вважає, що договір дарування був укладений з метою приховання дійсного правочину про довічне утримання та є удаваним правочином. У зв`язку з чим, просить суд визнати недійсним договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 27.10.2011 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03.07.2017 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним з часу його укладання договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 27.10.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 20.01.2020 року скасовано заочне рішення по справі №766/15652/16-ц від 03.07.2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , з якою позивач уклала договір довічного утримання.

25.05.2020 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування не визнає, зазначає, що при посвідченні оспорюваного договору нотаріусом особи сторін були встановлені, позивач подарувала відповідачу квартиру за доброю волею, особисто підписувала договір та вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

25.05.2020 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до суду зустрічну позовну заяву про витребування майна із чужого незаконного володіння, просить витребувати на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) із незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,9 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м. Свої вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_1 , між якими склалися теплі та привітні відносини. У літньому віці відповідач стала одинокою та проживала одна, тому позивач надавала бабусі допомогу по забезпеченню грошовими коштами, доглядом, харчуванням, утриманням квартири у належному стану без взаємної вимоги для себе. Позивач має двох малолітніх дітей та є матір`ю-одиначкою, перебувала у декретній відпустці, тому здійснювала догляд за бабусею в силу своїх можливостей. У 2011 році відповідача, перебуваючи у здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи вільно, на власний розсуд, за відсутності будь-якого фізичного чи психічного впливу, запропонувала позивачу прийняти у дар належну їй квартиру АДРЕСА_1 та 27.10.2011 року між сторонами був укладений спірний договір дарування. Протягом всього часу після укладання договору позивач продовжувала доглядати за відповідачем, спілкувалась з нею та навідувалась в силу своїх можливостей. В кінці 2019 року позивач випадкового дізналась про те, що відповідач зверталась до суду із позовом про визнання спірного договору дарування недійсним, який за рішенням суду від 03.07.2017 року був визнаний таким. Після чого ОСОБА_1 28.08.2017 року уклала спадковий договір з невідомою позивачеві ОСОБА_5 , за умовами якого ОСОБА_1 передала останній у власність трикімнатну квартири АДРЕСА_1 , а вона зобов`язалась до смерті ОСОБА_1 забезпечувати її лікувальними засобами, продуктами харчування, підтримувати квартиру у належному стані та організувати поховання. Враховуючи, що 03.07.2017 року судом були винесено заочне рішення про визнання договору дарування недійсним, копію якого ОСОБА_3 не отримувала та не була присутня під час його проголошення, з урахуванням положень ст.ст.223, 294 ЦПК України (які діяли на момент винесення заочного рішення), які передбачають порядок та строк оскарження заочного рішення, зазначене рішення не набуло чинності ані на час його реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (15.08.2017 року), ані на час укладення спірного спадкового договору (28.08.2017 року). Ухвалою суду від 20.01.2020 року заочне рішення скасовано, а тому ОСОБА_1 не мала права на укладення спадкового договору 28.08.2017 року. Керуючись ст.388 ЦК України, сторона позивача за зустрічним позовом просить витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 спірну квартиру АДРЕСА_1 на користь позивача.

26.05.2020 року представник позивача ОСОБА_1 надав до суду заяву про доповнення підстав позову, в якій зазначив, що, укладаючи спірний договір, позивач помилялася щодо природи правочину, оскільки зважаючи на свій вік, стан здоров`я, потребу у догляді та утриманні, а також домовленість з онукою, вважала, що нею укладено договір довічного утримання, а не договір дарування. Після укладання договору позивач продовжила проживати в спірній квартирі, не знялася з реєстрації. Фактичної передачі у власність відповідача не відбулося. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків по догляду за позивачем та її утриманню, позивач уклала спадковий договір з ОСОБА_5 28.08.2017 року, який відповідає її внутрішній волі. З підстав викладених, представник позивача просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 12.08.2020 року зустрічний позов ОСОБА_4 , поданий від імені та в інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Ухвалою суду від 07.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представники підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові, заперечували проти задоволенні зустрічного позову, вважали його безпідставним, просили відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні позивач зазначила, що при підписанні оспорюванного договору дарування вона його прочитала, з його умовами погодилася, про наслідки не подумала. Відповідач не обіцяла за нею доглядати, утримувати її, вона подарувала квартиру ОСОБА_3 як онуці. В подальшому стан здоров`я позивача погіршився та вона забажала догляду за нею, а онука приходила нерегулярно. ОСОБА_5 надає їй належний щоденний догляд, тому вона після визнання недійсним договору дарування за рішенням суду у 2017 році і уклала з нею спадковий договір. В останнє судове засідання позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 не з`явились, про розгляд справи повідомлені у встановленому законом порядку. З урахуванням того, що позивач та її представник ОСОБА_6 надали пояснення за справою, у їх присутності були досліджені матеріали справи та представник позивача не заперечував проти закінчення розгляду справи у їх відсутність, суд вважав неявку позивача та її представника ОСОБА_6 такою, що не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 первісні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення з підстав, викладених у відзиві проти позову. В судовому засіданні відповідач зазначила, що подарувати спірну квартиру було бажанням бабусі, між ними були нормальній стосунки. Перед цим бабуся подарувала іншу квартиру іншій онуці. Разом з нею відповідач їздила до БТІ, підготували необхідні документи, потім разом поїхали до нотаріальної контори та оформили договір дарування. Ані перед підписанням спірного договору, ані після його підписання відповідач не приймала на себе ніяких обов`язків щодо утримання та забезпечення бабусі, та і не могла це зробити в силу матеріальних можливостей та наявністю двох малолітніх дітей. Як онука відповідач продовжувала за можливості навідувати бабусю, пригощала її, за її проханням купувала ліки. Потім позивач припинила з нею спілкування, не відкривала двері. В подальшому ОСОБА_5 повідомила відповідачу, що вона є власником квартири та доглядає за бабусею. Заявлені зустрічні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Третя особа за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги за первісним позовом, вважали їх такими, що підлягають задоволенню, а заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали, заперечували проти їх задоволення, вважали їх необґрунтованими, просили відмовити у їх задоволенні, з тих підстав, що ОСОБА_3 не здійснювала догляд за бабусею, а ОСОБА_5 за спадковим договором виконує зобов`язання відносно ОСОБА_1 . В останнє судове засідання третя особа за первісним позовом ОСОБА_5 не з`явилась,про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 27.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Бєгєй В.О., попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті діючи добровільно без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар належну дарувальнику трикімнатну квартиру житловою площею 38,2 кв.м., загальною площею 58,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 квартири перевірено.

Право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано та підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Херсонського державного бюро технічної інвентаризації від 01.11.2011 року.

Заочним рішенням від 03.07.2017 року за цивільною справою №766/15652/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 визнано недійсним з часу його укладання договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Відомостей про отримання заочного рішення відповідачем ОСОБА_3 матеріали цивільної справи не містять.

Зі спадкового договору від 08.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І., вбачається, що ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_5 (набувач) уклали цей договір про те, що набувач зобов`язується виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача і в разі її смерті набуває право власності на належну відчужувану квартиру АДРЕСА_1 . Пунктом 6 договору визначено, що набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача необхідними лікувальними засобами незалежно від їх вартості, згідно з наданими рецептами лікарів, а також продуктами харчування, підтримувати квартиру в належному санітарно-гігієнічному стані, у разі смерті відчужувача, здійснити комплекс заходів та обрядових дій з її поховання. Пунктом 7 договору визначено, що право власності на вказану в договорі квартиру переходить до набувача в разі виконання ним умов цього договору а після смерті відчужувача.

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 28.08.2017 року приватним нотаріусом Нестерович О.І. зареєстровано спадковий договір, складений ОСОБА_1 .

17.10.2019 року до суду адвокатом Петровою О.О. подано заяву, з якої вбачається, що з матеріалами цивільної справи №766/15652/16-ц вона, як представник відповідача ОСОБА_3 , ознайомилась 23.10.2019 року та 11.11.2019 року від неї до Херсонського міського суду Херсонської області надійшла заява про скасування заочного рішення, в якій просить, зокрема поновити строк для звернення із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.01.2020 року скасовано заочне рішення по справі №766/15652/16-ц від 03.07.2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 . Ухвалою встановлено, що при розгляді справи №766/15652/16-ц судом не було повідомлено відповідача ОСОБА_3 належним чином, а також не враховані всі обставини, які мають значення для справи.

14.07.2020 року позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 складено заяву, яку посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В., якою вказує на те, що після дарування онуці ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 , вона зникла та допомоги не надає. ОСОБА_8 тривалий час (майже десять років) доглядає ОСОБА_1 , навідується до неї кожного дня, купляє ліки, продукти, прибирає в квартирі, пере одяг. Тому після скасування договору дарування за рішенням суду вона оформила спадковий договір.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків зі сторони позивача за первісним позовом ОСОБА_9 , ОСОБА_10 зазначили, що близько десяти років назад ОСОБА_1 , перебуваючи в ясному розумі, подарувала онуці ОСОБА_3 свою квартиру, просила онуку її доглядати, проте вона допомоги бабусі не надавала. Останні роки за ОСОБА_1 доглядає ОСОБА_5 , надає їй допомогу. Також свідки вказали, що ОСОБА_1 на момент підписання договору дарування не страждала будь-якими захворюваннями, що перешкоджають розумінню та усвідомленню суті та значення змісту договору.

Також допитана в якості свідка в судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 зазначила, що укладаючи договір дарування з онукою ОСОБА_3 , вона вважала, що остання буде за нею доглядати та надавати їй допомогу, та вона спочатку надавала їй допомогу, в подальшому після підписання договору дарування припинила доглядати за позивачем. Будь-яких обіцянок щодо догляду та утримання її онука не надавала. Будь-якого впливу фізичного чи психологічного на позивача зі сторони відповідача перед підписанням договору дарування вчинено не було.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Положеннями ч.2 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, позивач за первісним позовом зазначила, що при укладенні договору дарування вона мала на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання за умовами якого відповідач має доглядати за позивачем, надавати їй допомогу та внаслідок смерті позивача отримує у власність її квартиру. Разом з цим, допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач за первісним позовом ОСОБА_1 зазначила, що на момент укладання спірного договору дарування розуміла суть (природу) договору дарування та розпоряджалася своїм майном на власний розсуд.

Доказів того, що між сторонами був укладений удаваний правочин або позивач помилилася щодо природи укладеного правочину, стороною позивача суду не надано.

Згідно ч.ч.10-13 ст.44 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Зі змісту договору дарування, укладеного 27.10.2011 року, судом встановлено, що попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті діючи добровільно без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар належну дарувальнику трикімнатну квартиру житловою площею 38,2 кв.м., загальною площею 58,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 квартири перевірено.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту відсутності волевиявлення позивача в момент укладення оспорюванного договору дарування стороною позивача за первісним позовом суду не надано, під час посвідчення спірного договору нотаріусом було дотримано вимоги ст.44 Закону України «По нотаріат», згідно якої нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Доводи ОСОБА_1 , зазначені в позовній заяві, про те, що її внутрішня воля, як власника спірної квартири була направлена на відчуження квартири, шляхом укладення договору довічного утримання чи спадкового договору суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовують дослідженими в судовому засіданні доказами за справою та поясненнями позивача та її показаннями як свідка.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених первісних позовних вимог, які задоволенню не підлягають.

Також, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України понесені позивачем за первісним позовом судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_4 , поданого від імені та в інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про витребування майна із чужого незаконного володіння судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з положеннями ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Отже, для застосування статей 387, 388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами.

При цьому, позов про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно (таке право власності має існувати на момент звернення з позовом до суду).

Звертаючись 25.05.2020 року до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про витребування майна - квартири АДРЕСА_1 , із чужого незаконного володіння, зокрема у ОСОБА_5 , право власності позивача ОСОБА_3 на спірну квартиру підтверджується договором дарування від 27.10.2011 року. Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03.07.2017 року, яким договір дарування від 27.10.2011 року визнано недійсним з часу його укладання, скасовано ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.01.2020 року.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст.ст.76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_3 поза її волі як власника, відповідач ОСОБА_5 є добросовісним набувачем зазначеної квартири за безвідплатним договором, у розумінні ст.388 ч.3 ЦК України, а тому квартира повинна бути витребувана від неї на користь ОСОБА_3 .

З урахуванням встановлених вище обставин, зустрічний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13,76, 81, 89, 141, 158, 259, 263-265, 355 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 330, 387, 388, 717, 719 ЦК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 , поданий від імені та в інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) із незаконного володіння ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,9 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Херсонського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: https://court.gov.ua/sud2125/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І.Майдан

Повний текст рішення суду виготовлений 16.08.2021 року.

Суддя: С.І.Майдан