Номер провадження: 22-ц/813/4090/21
Номер справи місцевого суду: 520/6083/18
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа ОСОБА_4 ,

третя особа ОСОБА_5 ,

третя особа ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2020 року у складі судді Літвінової І.А.,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Позов обґрунтовувала тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 вересня 2014 року №2-860. В житловому будинку крім членів сім`ї позивача також зареєстровані ОСОБА_5 перша дружина її чоловіка ОСОБА_7 , ОСОБА_2 донька її чоловіка ОСОБА_7 від першого шлюбу, ОСОБА_8 донька ОСОБА_2 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 не проживають в житловому будинку з 2003 року. У зв`язку з цим позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

16.07.2018 від третьої особи ОСОБА_6 надійшла самостійна позовна заява до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2018 уточнену позовну заяву третьої особи ОСОБА_6 прийнято для спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено. Самостійні позовні вимоги третьої особи ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_2 .

Не погодившись з зазначим рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 аргументована тим, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такою житлового приміщення. Разом з тим позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що відповідачі не проживають у спірному будинку без поважних причин, а судом не досліджено належним чином дані обставини. Позивачем жодним доказом не доведено, що відповідачі створюють їй перешкоди у користуванні власністю, а тому і судом не встановлено наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, отже враховуючи спосіб захисту, який обрав позивач, позовні вимоги не були належним чином доведені, у порушення вимог процесуального закону, суд першої інстанції належним чином не з`ясував підстави позову. Прийняття до уваги судом відомостей про несплату відповідачами комунальних послуг, які нараховуються може бути підставою лише для стягнення власником частини оплачених ним комунальних послуг, проте не правовою підставою для позбавлення права користування житлом. Вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_6 не заявляли.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 обґрунтована тим, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Разом з тим позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що відповідачі не проживають у спірному будинку без поважних причин, а судом не досліджено належним чином дані обставини. Позивачем жодним доказом не доведено, що відповідачі створюють їй перешкоди у користуванні власністю, а тому і судом не встановлено наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, отже враховуючи спосіб захисту, який обрав позивач, позовні вимоги не були належним чином доведені, у порушення вимог процесуального закону, суд першої інстанції належним чином не з`ясував підстави позову. Судом було надано перевагу поясненням свідків зі сторони позивачів, що і відображено в судовому рішенні. Наявність іншого житла у відповідача не позбавляє його права на користування спірним жилим приміщенням. При цьому відповідачі іншого житла не мають. Також, прийняття до уваги судом відомостей про несплату відповідачами комунальних послуг, які нараховуються може бути підставою лише для стягнення власником частини оплачених ним комунальних послуг, проте не є правовою підставою для позбавлення права користування житлом. Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи. Разом з тим, звертає увагу суд на те, що вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_6 не заявляли.

22.12.2020 ОСОБА_9 представник ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , надала суду відзив на апеляційні скарги, в якому просила апеляційні скаргизалишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

25.02.2021 ОСОБА_2 надала суду додаткові письмові пояснення у справі в яких підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі.

01.03.2021 від ОСОБА_4 та ОСОБА_6 надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність та повністю підтримали відзив на апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, третю особу ОСОБА_4 , представників позивача та відповідачів, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до виписки з рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 07 серпня 1953 року №867 «Про відвід земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво» ОСОБА_10 була відведена земельна ділянка, площею 600 м? за адресою: АДРЕСА_3 дороги.

Відповідно до договору на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 12.09.1953 ОСОБА_10 був власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_4 .

23.06.1973 ОСОБА_7 (син власника житлового будинку) зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , після чого остання була вселена в житловий будинок в якості члена сім`ї ОСОБА_7 .

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_11 .

23.03.1988 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 разом з дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_11 залишились проживати в житловому будинку і користувались житловою кімнатою 19,5 м? та коридором 4,3 м?, що підтверджується рішенням Київського районного суду від 11.08.2010 у справі №2-525/10 та рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.09.2017.

02.09.1993 ОСОБА_10 подарував ОСОБА_6 11/25 житлового будинку з надвірними спорудами по зазначеній адресі, що підтверджується договором дарування від 02.09.1993, засвідченим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Волковою Л.В.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер.

Після смерті ОСОБА_10 , його сини: ОСОБА_7 та ОСОБА_7 прийняли спадщину за заповітом в рівних частках, тобто по 14/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.04.1996 та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13.06.1996.

13.04.2005 ОСОБА_7 подарував ОСОБА_6 14/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку, який посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Підгірняк О.А. та зареєстрований у реєстрі за № 4-588 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.04.2005.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом 12.09.2014 отримала дружина померлого ОСОБА_1 .

Таким чином, на теперішній час власниками будинку є ОСОБА_1 з часткою 14/50 та ОСОБА_6 з часткою 36/50.

Зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_2 : ОСОБА_1 , її син - ОСОБА_12 , її син - ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , що підтверджується записом у будинковій книзі.

ОСОБА_5 є колишньою дружиною покійного ОСОБА_7 . З моменту реєстрації шлюбу, а саме з 23.06.1973 ОСОБА_5 проживала разом з ОСОБА_7 та прописана у жилому будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 є дочкою покійного ОСОБА_7 . ОСОБА_8 є дочкою ОСОБА_2 й відповідно онукою покійного ОСОБА_7 , у зв`язку із чим останні були також прописані у вищезазначеному будинку.

Позивач стверджує, що відповідачі понад 10 років не проживають у будинку без поважних причин у зв`язку з чим вважає, що останні на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України втратили право користування житлом та підлягають зняттю з реєстрації.

Третя особа ОСОБА_13 , яка звернулась з самостійним позовом, зазначає, що відповідачі перешкоджають йому у користуванні житлом, що належить йому на праві власності, а тому останні на підставі ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України підлягають зняттю з реєстрації.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статях 401-406 ЦК України.

Як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР і статті 405 ЦК України.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є членами сім`ї колишнього співвласника 14/50 частки будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Наразі у ОСОБА_5 та відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні знаходиться житлова кімната, загальною площею 19,5 кв.м. та кухня загальною площею 4,3 кв.м. в будинку АДРЕСА_2 .

На даний час власниками вказаного будинку є ОСОБА_1 з часткою 14/50 та ОСОБА_6 з часткою 36/50.

Таким чином у даному випадку правовідносини виникли між співвласниками житла та особами, які не є їх членами сім`ї.

Враховуючи, що чинне законодавство не містить норми права, яка регулює правовідносини між співаником будинку та особою, яка не є членом їх сім`ї, які відсутні в житловому будинку без поважних причин понад рік, такі правовідносини регулюються ст. 405 ЦК України.

Тому достатньою підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є доведення факту того, що особи, які не є членами сім`ї співвласників будинку, без поважних причин не проживають у помешканні понад 1 рік до пред`явлення відповідного позову.

Відповідачі стверджують, що проживають у житловій кімнаті, загальною площею 19,5 кв.м., кухня загальною площею 4,3 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_5 з моменту свого народження.

Разом з тим згідно акту від 06.07.2018, складеного ОСОБА_14 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 більше 10 років проживають по АДРЕСА_7 , з ОСОБА_15 .

Згідно з актом від 06.07.2018, складеним ОСОБА_16 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 більше 10 років проживають по АДРЕСА_7 , з ОСОБА_15 .

Актом від 02.06.2018, складеним ОСОБА_1 , невісткою позивача, яка проживає в житловому будинку АДРЕСА_2 , та посвідченого керівником СОН «Дмитрівка», підтверджується, що з 2014 року відповідачі за вказаною адресою не проживають.

Відповідачі факт знайомства з ОСОБА_15 не заперечують, зазначають, що постійно з ним спілкуються. Відповідач ОСОБА_2 зазначає, що навідується періодично до помешкання ОСОБА_15 , працює там з інтернетом, допомагає йому по господарству, оскільки у нього немає сім`ї. Відповідачка ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_15 є другом сім`ї, вона допомагає йому з собакою, залишається у нього ночувати, у зв`язку із хворобою собаки.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що у 2018 році в помешканні ОСОБА_15 працювала з інтернетом, так як в неї дома погана якість інтернету.

Відповідно до листа-відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 ОМР від 30.11.2018 №355 ОСОБА_2 , зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_7 , знаходиться на диспансерному обліку з листопада 2014 року. ОСОБА_3 перебуває на обліку по АДРЕСА_5 . Лікаря до дому не викликали.

Згідно відеозапису, зробленому ОСОБА_4 за допомогою особистого мобільного телефону, на якому відбувається бесіда між позичкою ОСОБА_1 і відповідачкою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , звертаючись до ОСОБА_2 , стверджує, що ОСОБА_2 не проживає в будинку АДРЕСА_2 з 2003 року, а проживає з ОСОБА_17 .

Вказані докази відповідачами не спростовані.

Крім того, в матеріалах справи наявні два конверти з копіями уточненої позовної заяви третьої особи ОСОБА_13 , які направлялися 18.07.2018 кур`єрською службою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на адресу: АДРЕСА_7 . На вказаних конвертах наявна відмітка про те, що отримувачі відмовилися отримувати поштові конверти.

На спростування вказаного доказу ОСОБА_2 пояснила, що в момент вручення кур`єром їй конверту, вона рвала траву та враховуючи, що на конверті містилася інша адреса, ніж та за якою вона зареєстрована, остання відмовилася від вручення їй кореспонденції. Стверджувала, що перебувала біля свого будинку АДРЕСА_2 .

Однак такі пояснення не відповідають фактичними обставинами, оскільки кур`єрська доставка відбувається за адресою, яка зазначена на конверті, отже, факт того, що ОСОБА_2 на момент вручення їй поштового конверту перебувала за адресою: АДРЕСА_7 поясненнями останньої не спростовані.

Вбачається, що під час розгляду справи, судом першої інстанції здійснювалися виїзді судові засідання, так 19.03.2019 судом зафіксовано, що частина речей відповідачів знаходиться в пакетах, зимові речі відповідачів відсутні взагалі.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 вказаний факт не спростувала, лише зазначила, що й зимові речі також знаходяться за місцем її реєстрації, однак враховуючи, що площа житла замала, зимові речі зберігаються в коробках.

Слід зазначити, що довідка про склад сім`ї, яка була видана ОСОБА_5 , підтверджує факт реєстрації відповідачів в будинку АДРЕСА_2 , однак не доводить, що відповідачі у вказаному будинку постійно проживають.

Акт обстеження житлового приміщення від 30.01.2018, який складений комісією органу СОН «Дмитрівка», та на який посилаються відповідачі, складено з метою обстеження житлово-побутових умов кімнати 19,5 кв.м. і коридору 4, 3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_8 , однак вказаний доказ не доводить проживання за вказаною адресою відповідачів.

Довідка МСЕК від 25.08.2019 про визнання ОСОБА_5 особою з інвалідністю 1 групи Б не містить інформації про постійне проживання відповідачів у вказаному житловому будинку, а тому посилання на те, що ОСОБА_5 потребує стороннього догляду, який начебто надають відповідачі не може свідчити про те, що останні постійно проживають у вказаному помешканні.

Наявні в матеріалах справи копії квитанцій за користування електроенергією не є безспірними та не можуть свідчити однозначно про підтвердження факту постійного проживання відповідачів у будинку, так як згідно з розписками від 2008, 2009, 2011 ОСОБА_1 отримувала від ОСОБА_5 гроші за споживання холодної води, згідно з розписками 2011, 2012, 2014, 2016, 2017 ОСОБА_1 отримувала гроші за споживання холодної води від ОСОБА_2 . В суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначала, що коли ОСОБА_5 не платить за комунальні послуги, позивачка ОСОБА_1 телефонує ОСОБА_2 (відповідачу по справі), яка приїжджає і дає гроші за свою матір, а позивачка ОСОБА_1 - розписку.

Додані квитанції на придбання будівельних матеріалів, частина яких була видана на ім`я ОСОБА_5 , частина - на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , частина на ім`я ОСОБА_15 не свідчать про те, що такі придбавалися з метою здійснення ремонтних робіт у будинку за адресою: АДРЕСА_8 .

Згідно з відповіддю Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.07.2018 ремонтні роботи за вказаною адресою не проводяться.

Отже, суд першої інстанції узяв до уваги, що відповідачі, які не є членами сім`ї співвласників спірного будинку, значний проміжок часу, понад рік, до часу звернення позивача та третьої особи до суду з відповідними позовами, не проживали за адресою: АДРЕСА_8 , а періодичне навідування до житла за вказаною адресою не свідчить про те, що це є їх постійним місцем проживання.

Разом із тим апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача та третьої особи захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Апеляційний суд, оцінивши припинення права користування відповідачів будинком АДРЕСА_2 на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшов висновку, що припинення права користування відповідає такій пропорційності, оскільки існує розумне співвідношення права ОСОБА_1 та ОСОБА_6 як власників спірного житла на фактичне користування своїм майном з правом відповідачів на користування цим житлом, яке виникло з волі попереднього власника житла і припинилось внаслідок його смерті. Відповідачі ніколи не були власниками спірного будинку, як житлом, останні не користуються тривалий час, понад рік перед виникненням даного спору.

Оскільки встановлено, що відповідачі не проживають в будинку, то визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним будинком, не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, є законним та пропорційним заходом, застосованим з метою захисту права власності.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 26.08.2021.

Головуючий:

Судді: