Ухвала

18 серпня 2021 року

місто Київ

справа № 336/2465/19

провадження № 61-11819св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Прокуратура Запорізької області, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року у складі судді Зарютіна П. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2020 року у складі колегії суддів Крилової О. В., Кухара С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у квітні 2019 року звернувся до суду з позовом до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн, відшкодування майнової шкоди - 4 238, 76 грн, витрати на професійну правничу допомогу - 1 800, 00 грн, судові витрати - 276, 00 грн.

ОСОБА_1 у жовтні 2019 року звернувся до суду із уточненою позовною заявою, у якій просив стягнути з Державної казначейської служби України:

- відшкодування моральної шкоди - 510 000, 00 грн;

- відшкодування майнової шкоди -4 238, 76 грн;

- витрати на професійну правничу допомогу - 3 800, 00 грн;

- витрати, пов`язані із підготовкою та розглядом справи, -710, 00 грн

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що предметом спору є вирішення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, бездіяльністю старших слідчих слідчого відділу Прокуратури Запорізької області Маханькова Д. Ю. та Табія В. В.

Суд першої інстанції зробив висновок, що права та інтереси позивача відновлені в судовому порядку, а сама лише незгода із процесуальним рішенням про закриття кримінального провадження та перебігом досудового розслідування, вчиненими слідчими діями під час його здійснення не підтверджує наявність складу цивільного правопорушення та правових підстав для відшкодування шкоди.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2019 року у справі № 638/7540/17 (провадження № 61-48688св18), у якому зазначено, що самий факт постановлення ухвал слідчим суддею, якими за результатами розгляду скарг позивача скасовувалися постанови про закриття провадження, не призводить до виникнення наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність посадових осіб органу прокуратури заподіяли позивачу моральної шкоди. Реалізація судового контролю на стадії досудового розслідування, в результаті здійснення якого постановлені певні ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2020 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 серпня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві: Кузнєцову В. О., судді, які входять до складу колегії: Жданова В. С., Ігнатенко В. М.

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві Погрібному С. О.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходив.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Отримавши матеріали цивільної справи, під час підготовки справи до касаційного перегляду судом виявлено, що провадження за касаційною скаргою відкрито помилково, оскільки її подано на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, тому Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102, 00 грн.

Ціна позову у цій справі про відшкодування моральної та майнової шкоди становить 514 238, 76 грн (510 000, 00+4 238, 76 ), яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 250 = 525 500, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 514 238, 76 грн, судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначив, що судові рішення можуть бути оскаржені у касаційному порядку, оскільки питання, порушене у скарзі, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Заначений довід обґрунтовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, а також рішеннях Європейського суду з прав людини.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Верховний Суд констатує, що заявником не зазначено, у чому полягає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Ним не наведено норми права, при застосуванні яких існує потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики та які мають фундаментальне значення для права.

Наведені заявником питання, які, на його думку, підлягають з`ясуванню під час формування Верховним Судом єдиної правозастосовчої практики, зводяться до незгоди із висновками судів щодо підстав відмови у задоволенні позову, зокрема висновку про відсутність складу цивільного правопорушення у рішеннях та діях слідчих прокуратури.

Доводи касаційної скарги, що зазначена справа має виняткове значення для заявника та становить значний суспільний інтерес у боротьбі із правоохоронними установами щодо корупційних дій таких органів, Верховним Судом відхиляються. Такі доводи мають формальний характер, виклад яких здійснено без належного обґрунтування, тобто такі доводи не мають сутнісного значення для правової системи України. Отже, заявником неналежно обґрунтовано, в чому полягає таке виняткове значення та значний суспільний інтерес у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що позбавлений можливості спростувати встановлені у справі № 336/2465/19 обставини під час розгляду інших аналогічних справ за його позовами.

Верховний Суд констатує, що положення підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визначає, що заявник, обґрунтовуючи оскарження судових рішень, ухвалених у справі незначної складності має навести, у якій саме іншій справі (номер провадження) та які саме обставини він не має можливості спростувати.

Додатково Верховним Судом враховано, що постановою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 336/3055/18 (провадження

№ 61-5079св19) касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2020 року залишено без змін.

У наведеній справі суд першої інстанції, з висновком якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, констатував, що самий факт задоволення слідчим суддею скарги позивача на бездіяльність працівника органів прокуратури та зобов`язання посадових осіб прокуратури виконати вимоги частини першої статті 214 КПК України щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 16 листопада 2017 року про злочин не свідчить про протиправність дій посадових осіб прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. А тому лише незгода позивача з процесуальною бездіяльністю працівника органів прокуратури, яка була ним оскаржена в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження, учасником якого він не був.

З огляду на наведені доводи Верховний Суд визнає, що винятки, передбачені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Верховний Суд під час постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою заявника не констатував та не визначив наявність винятків для відкриття касаційного провадження з приводу перегляду судових рішень, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі«Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

ЄСПЛ у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Zubac v. Croatia», №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Stanev v. Bulgaria» [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Levages Prestations Services v. France», § 45; рішення у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain», § 37; та «Kozlica v. Croatia», § 32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Shamoyan v. Armenia», § 29, від 07 липня 2015 року № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості «Brualla Gomez de la Torre v. Spain», § 36; рішення у справі «Kozlica v. Croatia», § 33; рішення у справі «Bulfracht Ltd v. Croatia», § 34, «Dobric v. Serbia», «Zubac v. Croatia», № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Jovanovic v. Serbia», § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

При цьому саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Dobric v. Serbia», § 54).

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що у цій справі касаційне провадження відкрито з приводу перегляду таких судових рішень, які за загальним правилом не підлягають касаційному оскарженню, без встановлення та наведення винятків, за наявності яких такі судові рішення можуть бути допущені до касаційного перегляду.

Заявником належним чином не наведено та не обґрунтовано наявність підстав для застосування правил про винятки, наявність яких за правилами пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України надавала б суду касаційної інстанції можливість відкрити касаційне провадження у такій справі.

Судом під час відкриття касаційного провадження не встановлене наявність питань права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також інші умови для відкриття касаційного провадження у такій справі.

Враховуючи викладене, Верховний Суд констатує, що касаційне провадження у справі відкрито помилково.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19), сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити. Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

З урахуванням наведеного, оскільки Верховним Судом помилково відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто на такі рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, касаційне провадження необхідно закрити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди та відшкодування моральної шкоди, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко