Номер провадження: 22-ц/813/4724/21
Номер справи місцевого суду: 501/3031/15-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 травня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Симон Євгенія Юріївна, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та відновлення дії попереднього заповіту

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Симон Є.Ю., треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та відновлення дії попереднього заповіту.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Симон Євгенія Юріївна, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про:

-Визнання недійсним нотаріально посвідченого заповіту ОСОБА_2 від 17.08.2013 року на ім`я ОСОБА_3 в цілому;

-Відновлення дії заповіту ОСОБА_2 від 06.12.2005 року на ім`я ОСОБА_1 ;

-Визнання договору дарування від 11.12.2009 року, яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 ј частини квартири АДРЕСА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі; зобов`язати Реєстраційну службу Іллічівського МУЮ Одеської області скасувати реєстрацію договору дарування від 11.12.2009 року, яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 ј частини квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь всі судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.07.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Симон Євгенія Юріївна, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання заповіту недійсним та відновлення дії попереднього заповіту, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.07.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

У відзивах на апеляційну скаргу, третя особа - приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Симон Є.Ю., посилаючись на її необґрунтованість, просить суд постановити рішення, яким відмовити у апеляційній скарзі в повному обсязі, а представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 травня 2018 року - без змін.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Калараш А.А. - головуючий суддя, судді - Вадовська Л.М., Погорєлова С.О., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.01.2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Симон Євгенія Юріївна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та відновлення дії попереднього заповіту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 травня 2018 року прийнято до свого провадження тапризначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи у приміщенні Одеського апеляційного суду.

Наказом голови Одеського апеляційного суду від 08.05.2019 року № 125-ос суддю Калараш А.А. відраховано зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з призначенням на посаду судді Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями по справі визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя - Цюра Т.В, судді Погорєлова С.О., Вадовська Л.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2019 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Симон Євгенія Юріївна, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та відновлення дії попереднього заповіту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 травня 2018 року та призначено розгляд справи у приміщені Одеського апеляційного суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2019 року визначено склад колегії суддів: Головуючий суддя - Цюра Т.В., судді: С.М. Сегеда, О.С. Комлева.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.12.2020 року заяву ОСОБА_2 про заміну правонаступника - задоволено. Залучено по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Симон Євгенія Юріївна, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та відновлення дії попереднього заповіту - правонаступника ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1 .

В судове засідання, призначене на 01.04.2021 року з`явилися: представник апелянта ОСОБА_2 - адвокат Пасічник О.В., відповідач ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_9 .

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Від третьої особи - приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Симон Є.Ю. 21.01.2021 року до канцелярії апеляційного суду надійшла заява, у якій останній просить суд розглянути справу за його відсутності та постановити рішення, яким повністю відмовити у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідоцтва про смерть від 23.11.2013 року НОМЕР_2 від раку правого вуха (т.1 а.с.18,36, т. 2 а.с.134).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,6 кв.м., яка була придбана за договором купівлі-продажу від 21.04.1999 року.

Заповітом від 06.12.2005 року ОСОБА_2 призначив ОСОБА_1 своїм спадкоємцем та він залишив йому, як спадкоємцю, все своє майно де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що буде йому належати на день смерті.

Вказаний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Іллічівської міської нотаріальної контори Бурлаченко І.К. і зареєстрований в книзі реєстрацій за № 4870.

11.11.2009 року відповідач ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 за договором дарування 1/4 частини спірної квартири (т,1 а.с.112-114,155,165).

За заповітом від 17.08.2013 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Симон Є.Ю., ОСОБА_3 отримала іншу 1/4 частини спірної квартири (т.1 а.с.107-141,129).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не довів суду обґрунтованість його позовних вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 16 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 2008р. (зі змінами) «Про практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право:

1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК);

2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача,

позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК);

3) охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати в майбутньому. Якщо він розподілив між спадкоємцями лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив,

переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав (частини перша, третя статті 1236 ЦК);

4) зробити у заповіті заповідальний відказ, відказ одержувачами у якому можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом (стаття 1237 ЦК);

6) обумовити виникнення права спадкування наявністю певної умови (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо), тобто скласти заповіт з умовою. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства (частини друга, третя статті 1242 ЦК);

7) установити сервітути щодо земельних ділянок, без зміни їх цільового призначення, інших природних ресурсів або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб (стаття 1246 ЦК).

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні

положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується на загальних підставах спадкоємцями за законом, до їх числа входять і ті спадкоємці відповідної черги за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Частиною 2 статті 1235 ЦК України, передбачено, що заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

За правилами ч.ч. 1, 2 та 3ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"- при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У пункті 16 вказаної постанови Пленуму Верховний суд України зазначено, що правила ст. 225 поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Заповіт є одностороннім правочином.

Відповідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (ч. 3ст. 1247 ЦК України).

Судовим розглядом справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом про визнання заповіту недійсним та відновлення дії попереднього заповіту.

При цьому в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначав, що померлий ОСОБА_2 був його батьком, та на його ім`я було складено заповіт від 06.12.2005 року, відповідно до якого ОСОБА_2 заповів йому все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що буде йому належати на день смерті, у тому числі частину спірної квартири. Вказаний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Іллічівської міської нотаріальної контори Бурлаченко І.К. і зареєстрований в книзі реєстрацій за № 4870.

Разом з тим, як встановлено матеріалами справи, 11.11.2009 року відповідач ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 за договором дарування 1/4 частини спірної квартири, а за заповітом від 17.08.2013 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Симон Є.Ю., ОСОБА_3 отримала іншу 1/4 частини спірної квартири.

Позовна заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що згідно висновку експертизи («Висновок судово-психіатричного експерта №5» від 12.01.2015 року) ОСОБА_2 не спроможний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 11.12.2009 року та на момент підписання заповіту від 17.08.2013 року, оскільки страждав наростаючим слабоумством внаслідок органічного розладу особистості, слабоумством у вигляді деменції у зв`язку із захворюванням головного мозку, ОСОБА_2 не спроможний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 11.12.2009 року та на момент підписання заповіту від 17.08.2013 року (т.1 а.с. 23-25).

Відповідно до висновку експерта (запис від 08.08.2013р.): «згідно запису терапевта на дому від 08.08.2013 року, «Вербальний контакт невозможен (только через родственников). Сознание ясное. Команди выполняет правильно».

Апеляційний суд погоджується із висновком районного про те, що вказаний висновок експерта був проведений у рамках досудового розслідування та при цьому матеріали справи не містять даних про ознайомлення з цією постановою відповідачки та роз`ясненні їй прав передбачених при проведенні експертизи, чим порушенні права відповідача при призначенні експертизи, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів суду обґрунтованість позовних вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 посилається на те, що суд об`єктивно не оцінив всі докази, що мають істотне значення для розгляду справи, оскільки суд критично оцінив висновок судово - психіатричного експерта №5 від 12.01.2015 року, який був поданий позивачем до суду одночасно із позовною заявою як письмовий доказ, у відповідності до вимог ст. 95 ЦПК України.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що посмертна експертиза проводилась в рамках порушеної кримінальної справи за №0001006 від 05.08.2014 року. Відповідно до постанови від 16.10.2017 року, кримінальне провадження, внесене до ЄДРД за №0001006 від 05.08.2014 року закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 08.07.2016 року, клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 про призначення експертизи - задоволено частково та по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза (Том ІІ: а.с. 41-42), однак проведення посмертної судово-психіатричної експертизи виявилось неможливим (Том ІІ: а.с. 52).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, на підставі ст. 89, 1010 ЦПК України оцінив докази, надані позивачем по справі.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд не в повному обсязі оцінив докази та показання свідків зі сторони позивача, а саме свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд навів у рішенні узагальнені пояснення кожного свідка і дав їм оцінку, та колегія суддів погоджується із такою оцінкою суду першої інстанції і вважає її правильною, оскільки вони узгоджуються з матеріалами справи.

З урахуванням наведеного, твердження апелянта про те, що його батько - ОСОБА_2 , не спроможний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладання договору дарування від 11.12.2009 року та на момент підписання заповіту від 17.08.2013 року є недоведеними, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що померлий ОСОБА_2 перебував на обліку у психіатра чи нарколога. Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що померлий самостійно без залучення свідків підписав і договір дарування від 11.12.2009 року і заповіт від 17.08.2013 року, прочитавши його в голос. Договір дарування і заповіт були посвідчені нотаріально.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, приватний нотаріус Симон Є.Ю. надала свої письмові пояснення до позову, в яких стверджувала, що померлий ОСОБА_2 усвідомлював значення своїх дій при прочитані та підписанні заповіту. Вищезазначене нотаріус підтвердила і у своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , зазначивши що жодних сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_2 або щодо його волевиявлення на складення заповіту саме на ОСОБА_3 в неї не виникало.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В силу ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановленим цим Кодексом.

Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, що свідчили б про неможливість померлим ОСОБА_2 на момент укладання договору дарування від 11.12.2009 року та заповіту від 17.08.2013 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку із чим, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог за недоведеністю.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

З урахуванням того, що члени колегії суддів, а саме суддя Комлева О.С. у період з 05 по 09 квітня 2021 року та з 12 по 16 квітня 2021 року знаходилася у відпустці, що підтверджується довідкою № 86д від 07.04.2021 року та довідкою №91д від 12.04.2021 року відділу кадрової роботи та управління персоналом, а суддя Сегеда С.М. у період з 12 по 20 квітня 2021 року перебував у відпустці, що підтверджується довідкою № 90д від 12 квітня 2021 року відділу кадрової роботи та управління персоналом, тому повне судове рішення виготовлене 21 квітня 2021 року.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 травня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Симон Євгенія Юріївна, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та відновлення дії попереднього заповіту - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.04.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда