ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року

м. Харків

Справа № 635/481/19

Провадження № 22-ц/818/143/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (раніше - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»),

Відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року, постановлене суддею Пілюгіною О.М.,

у цивільній справі за позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість станом на 25.12.2018 у розмірі - 49616,65 грн за кредитним договором №б/н від 04.04.2013, складається з: 4937,64 грн - заборгованість за тілом кредиту; 28288,82 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 13551,30 грн - пені; а також штрафи відповідно п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 2338,89 грн - штраф (процентна складова), та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 04.04.2013 року відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 13500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку», що викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Згідно вказаних «Умов та правил надання банківських послуг» клієнт надав свою згоду на можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору за рішенням банку в односторонньому порядку, а власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту та погашати заборгованість. Крім того, банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач заборгованість за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим останній порушив умови кредитного договору і виникла заборгованість, а позивач звернувся до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором б/н від 4 квітня 2013 року в розмірі 4937 гривень 64 копійки. В задоволенні вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за відсотками за користування кредитом, пенею та суми штрафів за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов`язань передбачених договором б/н від 04 квітня 2013 року відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» суму судового збору в розмірі 1921 гривня 00 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі лише тіла кредиту. Так, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме зазначені позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, у заяві позичальника від 4 квітня 2013 року процентна ставка не зазначена. У цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також матеріали справи не містять жодних даних на підтвердження того, що саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, які надані позивачем в якості доказів, відповідач зрозуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції АТ «КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вказане рішення в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення процентів і неустойки (пені та штрафів) та задовольнити позов у цій частині в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належної оцінки доказів, повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, а тому на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд не врахував заяву позичальника, яка була підписана відповідачем, та у якій погоджено сторонами усі істотні умови кредиту, а відсутність підпису на Умовах та правилах не свідчить про те, що відповідач не був ознайомлений з ними, та крім того, наявність його підпису на них законом не вимагається.

Вказує, що наданий до позову розрахунок заборгованості повністю відображає рух коштів за карткою, а дії з користування кредитним коштами свідчать про визнання заборгованості за кредитом та згоду з умовами кредитування. Отже, вказує, що банк інформував клієнта про зміну відсотків по кредиту, а факт продовження користування кредиткою відповідачем є підтвердженням погодження щодо відповідних змін. Відтак, при укладенні договору між сторонами було досягнуто усі істотні його умови, тому підстав для відмови у позові в повному обсязі не було.

Також позивач стверджує, що оскаржуваним рішенням суд нехтує принципом платності кредитного договору. Апеляційна скарга також містить посилання на те, що при розгляді даної справи не може бути врахована позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом та неустойки (пені та штрафів), тому в іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням ціни позову та малозначності справи, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону заочне рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Тарифами та Умовами відповідач ознайомився і з ними погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 4 квітня 2013 року з метою отримання кредитної картки заповнено та підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк» (а.с. 9, на звороті).

Матеріали справи містять витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не підписані відповідачем (а.с.11-25).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 25.12.2018 становить 49616,65 грн., що складається з: 4937,64 грн. - заборгованість за кредитом; 28288,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 13551,30 грн. - заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2338,89 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.3).

Водночас, у заяві позичальника від 04.04.2013 сума кредиту та процентна ставка не зазначені. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

До позовної заяви також додано витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», якою визначено розмір обов`язкового щомісячного платежу, базової % ставки в місяць, пені, штрафів. Проте, вказаний витяг не містить підпису ОСОБА_1 , а у анкеті-заяві не визначено, що саме картку «Універсальна» бажає оформити клієнт на своє ім`я. тому, судова колегія не приймає вказаний витяг як доказ.

Повноваження позивача щодо надання послуг кредитування підтверджуються відомостями, що містяться у витягу з ЄДРПОУ від 01.03.2018, Банківській ліцензії № 22 від 05.10.2011, Статуті Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 21.05.2018 № 519 (а. с. 28-32).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 цього Кодексу).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Судом першої інстанції встановлено, що Умови та Правила, які містяться в матеріалах справи, відповідачем не підписані.

У анкеті-заяві від 4 квітня 2013 року відсутні умови про базову процентну ставку за кредитом, про сплату процентів, пені, штрафу, та про можливість підвищення такої ставки.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів та Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Суд апеляційної скарги бере до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 у справі № 342/180/17, оскільки спірні правовідносини та правовідносини, які були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, хоча і стосуються іншого відповідача, проте за характером є тотожними.

Таким чином, суд першої дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі тіла кредиту, за виключенням процентів за користування кредитом, заборгованості за пенею та штрафів, які договором не передбачені.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що у кредитних правовідносинах обов`язковим для боржника є сплата процентів за користування кредитними коштами.

Стаття 1048 ЦК України визначено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Оскільки у договорі не визначений розмір процентної ставки за користування кредитними коштами право на отримання таких процентів може виникати лише за правилами ст. 1048 ЦК України. Проте таких позовних вимог позивач не заявляв та відповідного розрахунку не надавав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Посилання апелянта на те, що оскаржуване рішення нехтує принципами платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, - також спростовується вимогами закону.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.В. Котелевець

Н.П. Пилипчук