Провадження №2/523/2497/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Одарій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю тертьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 , служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання втративших право користування житлом та зняття з реєстрації

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача просить суд визнати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зняти зазначених осіб з реєстрації місця проживання.

Позов мотивується тим, що 23.06.2208 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 865,01 грн., під 22% річних, на строк до 22.06.2023 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 за договором іпотеки від 26.06.2008 року передав у іпотеку нерухоме майно - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач набув право вимоги за вказаним кредитним договором відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк» від 30.06.2010 року.

Позичальник умови кредитного договору не виконував, про що неодноразово повідомлявся.

В рахунок виконання основного зобов`язання позивач звернув стягнення на предмет іпотеки щляхом набуття предмету іпотеки у власність згідно із застереженнями про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності, номер запису про право власності 31206688 від 12.04.2019 року, власником майна - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є позивач АТ «Дельта Банк».

Місце проживання відповідачів зареєстровано у зазначеній квартирі.

Відповідачі не мають права користуватися квартирою так як власником майна є позивач.

Відповідачі відзиву на позов не надали. Представник відповідачів ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надала суду заяву про зупинення провадження у справі до набрання законної сили іншим судовим рішенням. Ухвалою суду від 02.09.2020 року відмовлено в задоволенні зазначеної заяви, закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник третьої особи надала заяву про розгляд справи без їх участі.

В судове засідання для розгляду по суті сторони не з`явились, представник відповідачів надала заяву про відкладення засідання на іншу дату, що свідчить про належне повідомлення відповідачів про дату засідання.

В судове засідання 14.04.2021 року сторони не з`явились, відповідачі та їх представник не повідомили про причини неявки.

Судом встановлено:

23.06.2208 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 865,01 грн., під 22% річних, на строк до 22.06.2023 року (а.с.10).

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 за договором іпотеки від 26.06.2008 року передав у іпотеку нерухоме майно - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Позивач зазначає обставину, що набув право вимоги за вказаним кредитним договором відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк» від 30.06.2010 року. Однак належних та допустимих доказів цієї обставини суду не надав.

В рахунок виконання основного зобов`язання позивач звернув стягнення на предмет іпотеки щляхом набуття предмету іпотеки у власність згідно із застереженнями про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в іпотечному договорі (п.4.4.1) у порядку, передбаченому ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності, номер запису про право власності 31206688 від 12.04.2019 року, власником майна - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є позивач АТ «Дельта Банк» (а.с.17).

Місце проживання відповідачів зареєстровано у зазначеній квартирі (а.с.16).

Предметом позовних вимог є зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, які втратили право користування майном.

Враховуючи дані позовні вимоги, позивач має за мету ніщо інше, як саме виселення відповідачів із вказаної квартири з чим і звертається до суду.

Помилковим є твердження представника позивача, про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 321, 391 ЦК України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української PCP.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6- 197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У справі, що розглядається, новий власник АТ «Дельта Банк», який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, які не мають права користуватися квартирою.

Однак, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, ТА «Дельта Банк» було обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мало можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останньої на користування майном.

Частина друга статті 109 ЖК Української PCP на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Тобто, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Крім іншого, позивачем не доведено наявність права вимоги за вказаним кредитним договором відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк» від 30.06.2010 року.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог, із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української PCP, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам - слід відмовити.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 06.05.2020 року у справі № 640/15833/16-ц.

Суд відхиляє посилання позивача на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові по справі №643/10210/15-ц, так як вона стосується інших правовідносин.

Розподіл судових витрат проводиться відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 5,6,10,263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю тертьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 , служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання втративших право користування житлом та зняття з реєстрації.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 15.04.2021 року

Суддя