Справа № 177/950/20
Провадження № 2/177/90/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 серпня 2021 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Данилової А. А.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Краснова К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та виступає на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетрвоській області, про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, уточнивши який просив суд стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 50000 грн. В обгрунтування заявлених вимог вказував, що 29.12.2019 відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністартивне правопорушення, відповідно до якого 28.12.2019 о 23:54 год, по просп. 200 річчя Кривого Рогу, він керував транспортним засобом ВАЗ 2101 днз НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного спянння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода та в установленому законом порядку, в присутності двох свідків, відмовився проходити медичне освідування на стан сп`яніння в КЗ КПНД ДОР, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст. 130 КУпАП.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно нього за ч.1 ст. 130 КУпАП в суді, ОСОБА_4 виклав свою версію вказаних подій, а саме відсутність факту керування ним вказаним транспортним засобом, оскільки він лише спав в автомобілі, припаркованому біля місця продажу ялинок, якими він з напарником торгували, здійснюючи їх охорону в нічний час, позмінно відпочиваючи в автомобілі. В підтвердження, або спростування вказаної версії, його захисником заявлялися клопотання про виклик в судове засідання працівників поліції, які складали протокол про адміністративне правопорушення, а також витребовувалися записи з їх боді-камер, але поліцейські до суду не з`явилися, відеозаписів факту порушення не надали. При розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 , судом встановлено факт недолучення до протоколу даних щодо керування останнім автомобілем, виконання не в повній мірі вимог ст. 266 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, чим порушено порядок огляду водіїв на стан сп`яніння. У зв`язку з чим, постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетрвоської області від 23.03.2020 провадження по справі № 214/230/20 за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_3 події та складу адміністративного правопорушення.

Стверджував, що внаслідок незаконних дій працівників патрульної поліції м. Кривого Рогу УПП в Дніпропетрвоській області, ОСОБА_2 заподіяно моральні страждання, які полягали в порушенні сну, моральному осуді оточуючих, у позбавленні можливості користуватися спеціальним правом щодо керування транспортни засобом, необхідністю пошуку кваліфікованої юридичної допомоги, а також нести витрати на правову допомогу. Вказане ускладнило життєву ситуацію в його родині, у зв`язку з виникненням недовіри до нього та необхідністю нести суттєві фінансові втрати на тлі важкого для родини фінансового становища.

Ставлячи перед судом питання про стягнення на його користь моральної шкоди, позивач посилався на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також на положення ст. 1173, 1174 ЦК України, положення ст. 1, 19, 23 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 . В обгрунтування заперечень проти позову вказував, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивачем не доведено, що при складенні відносно нього протоколу поліцейський діяв поза межами своїх повноважень, або в непередбачений законом спосіб. Протокол про адміністартивне правопорушення є документом, що фіксує певні обставини і не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тільки підставою для подальшого вирішення притягнення особи до адміністративної відповідальності, при розгляді справи судом, як уповноваженим суб`єктом. Вказував на недоведеність позивачем протиправності дій інспектора, що складав протокол про адміністративне парвопорушення, вини Депаратменту патрульної поліції у заподіянні шкоди, а також завдання позивачу моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та діями посадової особи. Відповідач у відзиві заперечив той фат, що у позивача вилучалося посвідчення водія, вилучення якого вказано ним, як одну з підстав для відшкодування моральної шкоди. Також відповідач вказував, що відповідач не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування, а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім цього, відповідач вказав на невиправданість заявленої позивачем суму моральної шкоди (а.с. 39-58).

Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив, в якій зазначив, що зміст постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу є беззаперечним доказом порушенням поліцейським ППП в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетрвоській області ДПП вимог законодавства при складенні протоколу про адміністартивне правопорушення відносно ОСОБА_5 . Позивач підтримав свої вимоги до відповідача, як органу, що діє від імені держави. Вказував, що сам факт складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 , за результатами розгляду якого в подальшому закрито судом провадження по справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснили вказане провадження. Відшкодування шкоди завданої такими діями, здійснюється незалежно від вини. В доповнення до обгрунтування позовних вимог вказував, що ініційоване відносно ОСОБА_3 провадження у справі про адміністративне правопорушення, загрожувало йому окрім штрафу, позбавленням права керування транспортним засобом, що не могло не викликати переживання, стрес та депресію, а отже вважав факт моральних страждань очевидним, оцінював заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 10 м.з.п., що склало 50000 грн. (а.с. 64-72).

Відповідач надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вказував на необхідність залучення до участі у справі як відповідача відповідний орган Державного казначейства України, як органу, що здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди завданої органами держави. Також вказував, що постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23.03.2020 не встановлено факту неправомірності дій працівників поліції. В решті, доводи викладені у запереченні дублюють доводи відзиву на позов.

Враховуючи зміст позовних вимог, правові висновки викладені у постанові ВП ВС від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, згідно якого держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоди, а залучення до участі у справі ДКСУ та її територіальних органів може бути здійснено з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, ухвалою суду від 28.01.2021, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ГУ ДКС України в Дніпропетровській області.

ГУ ДКС України у Дніпропетровській області надало суду заяву по суті справи, в якій просило суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_6 обгрунтування заперечень проти позову вказано про безпідставну завищеність розміру моральної шкоди заявленої позивачем до відшкодування, не звернення його з питанням відшкодування моральної шкоди в порядку визначеному Положенням про застосування Закону України від 01.12.1994 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом МЮУ, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996, тобто не вжиття заходів досудового врегулювання. Також вказував, на недоведеність завдання моральної шкоди (а.с. 119-123).

Позивач будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Його інтереси в судовому засіданні представляв представник адвокат Касьян М.С., який позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

В доповнення до доводів викладений у заявах по суті справи зазначив, що позивач, будучи особою, яка не вчиняла правопорушення та разом з тим, відносно якої безпідставно ініційовано провадження у справі про адміністративне правопорушення, зазнав моральних страждань, які поглиблювалися затягуванням розгляду справи з боку працівників поліції, які не з`являлися за викликами до суду при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Крім цього, зазначав, що за завдану ОСОБА_7 моральну шкоду має відповідати держава в особі відповідача, як органу державної влади, діями посадових осіб якого завдано шкоду та саме з рахунку відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_8 в ході судового засідання позовні вимоги позивача не визнав, з підстав викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Пояснював, що моральна шкода, у разі її заподіяння посадовими особами органу державної влади, має відшкодовуватися саме державою, зі спеціально створеного казначейського рахунку. Рахунки відповідача у державному казначействі, мають виключно спеціальне призначення, зокрема для виплати заробітної плати та кошти на них не можуть використовуватися для відшкодування шкоди.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ГУ ДКС України у Дніпропетровській області, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, участь свого представника у розгляді справи не забезпечила, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам наданим сторонами на обґрунтування своїх вимог та заперечень, ознайомившись з заявами по суті справи, встановивши правідносини, які виникли між сторонами та яка норма підлягає застосуванню до них, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.03.2020 Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу, за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, який надійшов від Полку патрульної поліції м. Кривого Рогу УПП в Дніпропетровській області ДПП, про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, прийнято постанову, якою провадження у справі закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 02.04.2020 (а.с. 7-10).

Зі змісту постанови слідує, що 29.12.2019 працівниками ППП в м. Кривий Ріг відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення ДПР18 № 342504, згідно якого в вину останньому ставилося те, що він 28.12.2019 о 23:54 в м. Кривий Ріг по пр. 200-річчя Кривого Рогу, керуючи транспортним засобом ВАЗ д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, не стійка хода, у встановленому законом порядку, в присутності двох свідків, відмовився проходити медичне освідування на стан сп`яніння в КЗ КПНД ДОР, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність ч.1 ст. 130 КУпАП. ОСОБА_2 надав пояснення, що автомобілем він не керував, а лише спав у ньому, оскільки він з напарником здійснювали торгівлю ялинками та після закінчення робочого дня вони повечеряли в машині припаркованій біля майданчику з ялинками, вживали алкогольні напої, після чого він ліг відпочивати, поділивши з напарником години для сну та нагляду за майданчиком з ялинками. Був розбуджений працівниками поліції, які запропонували йому пройти огляд на стан сп`яніння.

З вказаної постанови також слідує, що захист ОСОБА_2 здійснював у вказаному провадженні адвокат Касьян М.С., за клопотанням якого в судове засідання викликалися в якості свідків працівники патрульної служби, а також витребовувалися записи з відео реєстратора патрульного автомобіля чи боді-камери поліцейських, на підтвердження або спростування вказаних обставин, однак таких надано не було, у зв`язку з чим, суд прийшов до висновку про відсутність вини в діях ОСОБА_2 , оскільки матеріали справи не містили доказів керування ним автомобілем. Також суд вказав про існування сумніву в упередженості дій співробітників поліції, якими в повній мірі не виконано вимоги ст. 266 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, чим порушено порядок огляду водіїв на стан сп`яніння (а.с. 8).

Як вказував позивач в позові, у зв`язку зі складенням відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, йому було завдано моральну шкоду, яку він обґрунтовував тим, що внаслідок неправомірних дій щодо нього, що виразилися у безпідставному складенні протоколу про адміністартивне правопорушення, він втратив сон, зазнав морального осуду оточуючих, змушений був шукати адвоката для надання кваліфікованої юридичної допомоги, нести витрати на таку допомогу, що ускладнило ситуацію в його родині на тлі важкого фінансового становища. Також вказував, що загроза накладення на нього штрафу, а також позбавлення його права керування транспортним засобом, що залишило б його без засобів до існування, призвело до стресу та депресії.

Твердження позивача про те, що моральні страждання йому завдано, в тому числі, вилученням посвідчення водія (а.с. 2), заперечувалося відповідачем, що знайшло своє підтвердження в копії протоколу про адміністративне правопорушення, згідно якого таке посвідчення не вилучалося (а.с. 58). В ході судового засідання представник ОСОБА_1 підтвердив той факт, що посвідчення у позивача не вилучалося, але існував ризик позбавлення його права керування транспортним засобом, що завдавало шкоди.

На обгрунтування своїх вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Однак, суд приходить до висновку, що норми вказаного Закону не підлягають застосуванню до спірними правовідносин виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 56 Констиутції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Вказане узгоджується з положеннями ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно з якими відшкодуванню підлягає шкода завдана незаконним застосуванням адміністративного арешту чи виправних робіт, або незаконним накладенням штрафу, в тому числі за умови закриття справи про адміністративне правопорушення.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки підставою для відшкодування шкоди у даній справі є складення адміністративного протоколу і подальше адміністративне провадження, будь-яке адміністративне стягнення, в тому числі штраф до позивача не застосовувався, а відповідач Депаратмент патрульної поліції відповідно до Положення про нього не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування (а.с. 50-57), тому суд приходить до висновку, що положення вищевказаного закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Спірні правовідносини регулюються статтею 1174 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 10.01.2019 по справі № 532/1243/16 та узгоджується з позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

У зв`язку з вище викладеним, суд критично оцінює твердження третьої особи, про те, що позивач мав вжити заходів досудового врегулювання спору згідно з положеннями вказаного Закону та Положенням, затвердженого Наказом МЮУ, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1 ) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Вказане узгоджується з правовою позицією сформульованою Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме складення протоколу про адміністративне правопорушення, відібрання пояснень, що стало підставою для проведення судового розгляду вказаної справи в суді, необхідності вжиття ОСОБА_2 додаткових зусиль для організації свого життя, а саме з`явлення до суду, формування свого захисту, зокрема знаходження захисника, при тому, що справа про адміінстартивне правопорушення була в подальшому закрита судом за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування такої шкоди, в силу ст. 1174 ЦК України, має здійснюватися державою незалежно від вини відповідної посадової особи, незалежно від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу. Аналогічні правові позиції висловлював ВС у постанові від 05.02.2020 у справі № 640/161169/17 та від 569/1799/16 від 10.10.2019.

У зв`язку з вищевикладеним не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що позивачем не доведено протиправність дій посадових осіб відповідача при складенні протоколу про адміністративне правопорушення. Сам факт того, що посадовими особами відповідача, без достатніх до того підстав, було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , що став підставою для здійснення судового провадження відносно нього, в ході якого встановлено відсутність в його діях події та складу правопорушення, свідчить про те, що такі дії були неправомірними, адже протокол було складено за відсутності доказів вини ОСОБА_2 , за відсутності перевірки версії повідомленої ним. Вказане безумовно спричинило зміни звичного для нього способу життя та зумовило необхідність вжиття ним додаткових заходів для його організації у вигляді відвідувань судових засідань, вжиття заходів для організації свого захисту в судовому процесі та доведення своєї невинуватості. За вказаних обставин, безумовно, ОСОБА_2 відчував певні переживання, зумовлені можливістю притягнення до відповідальності у вигляді штрафу та позбавлення права керування транспортним засобом.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що перед судом доведено факт протиправності дій посадових осіб, а також факт заподіяння цими діями шкоди позивачу, що виявилася у душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього посадових осіб відповідача, що виразилася в ініціюванні відносно нього адміністративного провадження, за відсутності його вини у вчиненні вказаного правопорушення, що вимагало від нього вжиття додаткових заходів для доведення своєї невинуватості.

У зв`язку з чим, твердження представника відповідача про те, що працівники ППП при складенні протоколу відносно ОСОБА_2 діяли у межах своїх повноважень, не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу та події правопорушення, свідчить про те, що справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності ініційовано незаконно, а крім того, відшкодування за даних обставин здійснюється незалежно від вини.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, враховує тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке тривало менше 3 місяців, необхідність зміни нормального життєвого стану позивача, зокрема у зв`язку з необхідністю витрачання часу на участь у судових засіданнях, залучення до участі у справі захисника, а також з урахуванням рівня його душевних страждань, зумовлених протиправною поведінкою посадових осіб відповідача.

Разом з тим, суд також враховує, що позивачем не надано суду доказів того, що в результаті вказаних обставин він втратив сон, мало місце погіршення стосунків з родиною та осуд оточуючих. Також не знайшло свого підтвердження посилання позивача про те, що у нього було вилучено посвідчення водія, а також факт понесення ним значних витрат на правову допомогу, що впливало на фінансовий стан його родини та погіршувало становище у ній.

Беручи до уваги викладене, а саме доведення факту протиправний дій посадових осіб відповідача, наявності моральної шкоди завданої позивачу такими діями, причинного зв`язку між протиправними діями по складенню протоколу про адміністративне правопорушення та моральними стражданнями позивача, зумоленими складенням такого протоколу за відсутності складу та події правопорушення, необхідності вжиття заходів для доведення своєї невинуватості в суді, виходчи з принципів розумності, справедливості та співмірності, суд приходить до висновку, що адекватним способом захисту прав позивача буде стягнення на його користь 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

При цьому, беручи до уваги зміст ст. 1174 ЦК України відповідно до якої відповідана шкода відшкодовуться державою, що узгоджується з правовою позицією ВС викладеною у постанові від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16, суд вважає за необхідне стягнути вказані грошові кошти на відшкодування моральної шкоди саме з держави відповідно до статті 1174 ЦК України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45), що відповідає інтересам позивача та знаходиться в межах його позовних вимог. Аналогічного висновку дійшов ВС у постановах від 10.01.2019 по справі № 532/1243/16, від 09 червня 2021 року по справі № 726/837/20, де вказано, що шкода повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання до суду позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а тому суд вважає за необхідне віднести судовиі витрати по справі на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 263, 264, 265, 274, 279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та виступає на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетрвоській області, про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Наваги Сальянського району Азербайджан, РНОКПП НОМЕР_2 ) 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок, в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України через Криворізький районний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В. Березюк