Справа № 510/739/21
Провадження № 2/510/1004/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.21 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

у с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,2843 га, до складу якої входить ділянка за кадастровим номером :02:001:0225 площею 0,2500 га цільове призначення якої для будівництва та обслуговування та земельна ділянка за кадастровим номером :02:001:0124 площею 0,0343 га цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки вона безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном.

Позивачка та її представник адвокат Вальченко В.В. (ордер серії ОД № 284484 від 22.02.2021 р.) у підготовче судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з`явився, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що не заперечує проти задоволення позову, підтвердив обставини викладені у позовній заяві, справу просив розглянути у його відсутності.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:001:0225, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), власник - ОСОБА_3 ; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0343 га, кадастровий номер :02:001:0124, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, власник - ОСОБА_3 ; свідоцтво про право власності на нерухоме майно на житловий будинок по АДРЕСА_1 , власник - ОСОБА_3 ; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; довідка виконкому Нагірненської сільської ради Ренійського району Одеської області від 18.09.2019 р. № 1523, із якої вбачається, що ОСОБА_3 на момент смерті мешкав із ОСОБА_1 ; довідка виконкому Нагірненської сільської ради Ренійського району Одеської області від 18.09.2019 р. № 1523 про склад сім?ї ОСОБА_1 ; витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 05.11.2019 р.; інформація з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку; технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , самочинних споруд не має, власник - ОСОБА_3 ; звіт про оцінку житлового будинку; свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , помер - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рішення виконкому Нагірненської сільської ради про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 від 24.06.2011 р. № 20-2011; договір про розподіл та постачання електричної енергії № 24008/41038 від 04.10.2018 р., споживач ОСОБА_1 ; заява - приєднання до умов договору розподілу природного газу, споживач - ОСОБА_1 .

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що ОСОБА_3 був власником житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,2843 га до складу якої входить ділянка за кадастровим номером :02:001:0225 площею 0,2500 га цільове призначення якої для будівництва та обслуговування та земельна ділянка за кадастровим номером :02:001:0124 площею 0,0343 га цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 . Станом на 15.05.2009 р. між позивачкою та ОСОБА_3 була досягнута домовленість, щодо відчуження зазначеного вище майна на користь ОСОБА_1 , шляхом укладення договору утримання. Сторони досягли згоди до всіх істотних умовах договору, ОСОБА_1 16.05.2019 р. переїхала до ОСОБА_3 доглядала за ним, забезпечувала його харчуванням та ліками, ОСОБА_3 , в свою чергу, передав позивачці всі наявні документи відносно будинку та земельних ділянок. Вказаний договір було укладено в простій формі, але сторони домовились оформити його в подальшому нотаріально. З огляду на те, що для нотаріального посвідчення договору довічного утримання, необхідні були документи, що підтверджують право власності, а в ОСОБА_3 вони були відсутні, ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання щодо виготовлення цих документів.Так станом на 09.03.2010 року були виготовлені правовстановлюючі документі відносно земельної ділянки, що підтверджується копіями двох державних актів на право власності на земельну ділянку.06.10.2011 року було виготовлено та отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .Наступного дня після отримання правовстановлюючих документів на будинок ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що було зроблено відповідний актовий запис № 28 від 07.11.2011 року виконавчим комітетом Нагірненської сільської ради Ренійського району Одеської області. За життя сторони так і не встигли посвідчити у відповідності до вимог діючого законодавства договір довічного утримання. ОСОБА_3 на випадок своєї смерті залишив заповідальне розпорядження, яким заповідав все своє майно - ОСОБА_2 , відповідачу по справі. Відповідач прийняв спадщину, але право на житловий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 не оформлював з огляду на те, що йому відомо про домовленості спадкодавця та позивачки про відчуження предметів спору на користь останньої, що він підтвердив у відзиві на позовну заяву.

Отже, з 2009 року, майже 12 років, позивачка разом із своєю сім`єю постійно та безперервно проживає в цьому житловому будинку, відкрито володіє усім будинком, доглядає за ним, робить поточний ремонт та сплачує комунальні платежі. Оскільки позивачка більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, вона вважає, що за нею може бути визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2843 га (кадастрові номера :02:001:0225, :02:001:0124) в порядку ст.. 344 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено судом, позивачка з 16.05.2009 року, разом із своєю сім`єю, постійно та безперервно проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 , відкрито володіє усім будинком, доглядає за ним, робить поточний ремонт та сплачує комунальні платежі, з нею, як споживачем, укладені договори про розподіл та постачання електроенергії та розподіл природного газу. Даний житловий будинок та земельна ділянка площею 0,2843 га (кадастрові номера :02:001:0225, :02:001:0124) на праві приватної власності належали ОСОБА_3 , з яким позивачка, у прості усній формі, уклала договір довічного утримання. Про нотаріальне посвідчення договору домовились після виготовлення правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Умови договору довічного утримання виконувалися позивачкою в повній мірі, що підтвердив відповідач у відзиві, якій надійшов до суду, однак посвідчити в нотаріальному порядку договір не вдалося, у зв`язку із смертю ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Відповідач, який є спадкоємців за заповітом, на спадщину не претендує, оскільки йому відомо, що ОСОБА_3 бажав переоформити будинок по АДРЕСА_1 та землю під ним на ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що відповідач не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, погодився із позовними вимогами, про що свідчить заява, яка знаходиться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивачка є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивачка не приховувала. Тобто на протязі 10 років позивачка добросовісно, безперервно та відкрито володіє житловим будинком по АДРЕСА_1 , таким чином є правові підстави для визнання за нею права власності на нього, в порядку ст.. 344 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином, позовні вимоги позивачки про визнання за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:001:0124, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено.

Щодо вимог позивачки про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,0343 га, кадастровий номер :02:001:0124, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.

Оскільки позивачка вказаною земельною ділянкою добросовісно, відкрито і безперервно володіє менш ніж 15 років, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 328, 344, 397 ЦК України (2003 р.), 119, 120 ЗК України, Постанова Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно- задовольнити частково.

2. Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), в порядку набувальної давності право власності на:

- - житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресом: АДРЕСА_1 , який в цілому складається з літ. «А» житлового будинку загальною площею 75,60 кв. м., житловою площею 30,40 кв. м., літ. «Б» - сараю, літ. «В» - вбиральні.

-земельну ділянку площею 0,2500 га за кадастровим :02:001:0225 цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

3. У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін