Справа № 487/2051/20
Провадження № 2/487/271/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2021 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

Головуючого судді: Притуляк І.О.,

за участю секретаря судового засідання: Янковець Г.А.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

В С Т А Н О В И В

26.03.2020 року, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , який був підтриманий його представником - адвокатом Петровським Л.А., яким просив здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , визнавши за ним право власності на Ѕ частку вказаної квартири.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що вони зі ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 27.03.1999 по 21.05.2018 року. Під час шлюбу, 17.01.2001 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 ..

Вказане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбано ними з відповідачкою за спільні кошти. Після фактичного припинення між ними шлюбних відносин, врегулювати питання розподілу спільного сумісного майна подружня не вдалося, що і послугувало підставою для його звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до Ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.05.2020 року, розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження.

28.05.2020 року ОСОБА_2 було подано відзив на позовну заяву, за яким у задоволенні позову відповідач просила відмовити. В обґрунтування заперечень зазначила, що спірна квартира не є об`єктом спільного сумісного майна подружжя, оскільки була придбана за грошові кошти які були надані її батьками, у той час як позивач не був працевлаштованим та не мав жодного джерела доходу у зв`язку із чим право власності на вказану квартиру було зареєстровано саме за нею. А отже з урахуванням положень ст.ст. 22,24 КпШС України, спірна квартира є її особистою власністю.

Крім того, зазначила, що позивач з 2011 року не проживає у вказаній квартирі, не приймає участь у фінансових витратах на утримання, майна, внаслідок чого рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.04.2016 року ОСОБА_1 був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Наголосила на тому, що позивач не виконує рішення суду та ухиляється від сплати аліментів на утримання їх спільної дитини, що є підставою для зменшення його частки у спільному майні подружжя.

Також, вважала що позивачем обрано невірний спосіб захисту, з огляду на неподільність квартири та неможливість її спільного використання.

Крім того, заявила клопотання про застосування строків позовної давності, у зв`язку із тим що фактичні шлюбні відносини між нею та позивачем були припинені у 2011 році, про що зазначав сам ОСОБА_1 у своїй позовній заяві про розірвання шлюбу, а тому трирічний строк позовної давності, на його звернення ло суду з зазначкеним позовом слід відраховувати саме з цього періоду.

09.06.2020 року, представником позивача - адвокатом Петровським Л.А., до суду подано відповідь на відзив, відповідно до якої він заперечував проти доводів позивача, зазначивши що ОСОБА_2 не надано жодних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за кошти її батьків, та може вважатися особистою приватною власністю відповідачки.

Також зазначив, що позивач з серпня 2000 року виїжджає на заробітки до Республіки Естонія, проте не проживає там на постійні основі та не має там іншої сім`ї. Про рішення суду яким його було позбавлено права проживання у вказаній квартирі, йому стало відомо лише у квітні 2018 року, а тому вважає що позивачем не були порушені строки позовної давності для звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя.

Крім того, додав копії квитанцій на підтвердження надання коштів на утримання дитини та долучив письмові пояснення свідків які підтверджували факт працевлаштування позивача з 2000 року.

17.07.2020 року представником відповідача - адвокатом Родіоновою В.Є. було подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких вона вказала, що ОСОБА_1 ухиляється від систематичного виконання свого обов`язку по сплаті аліментів, зазначила, що надані письмові пояснення свідків, як і письмові докази, щодо працевлаштування позивача не є належними та допустимими доказами в розумінні положень ЦПК України, на підтвердження заявлених прзовних вимог.

Ухвалою суду від 05.08.2020 року, підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Петровський Л.А. позов підтримав, підтвердив фактичні обставини, викладені у письмових заявах. В подальшому до судового засідання не з`явився надавши відповідну заяву про подальший розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Родіонова В.Є. у задоволенні позову просила відмовити, підтвердила фактичні обставини, викладені у заяві, в подальшому до судового засідання не з`явилась надавши відповідну заяву про подальший розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши позицію представників сторін, пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20.03.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2018 року.

За час подружнього життя сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку на підставі Договору купівлі-продажу №1697, зареєстрованого на Біржі Нерухомості «Єдвайс-Консульт» 17.01.2001 року, який в подальшому був визнаний дійсним на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.04.2008 року , було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного нерухомого майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття права власності на спірну квартиру, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Разом з тим, відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2021 року у справі № 219/2435/19-ц (провадження № 61-7476св20).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши надані сторонами докази, та надавши їм оцінку виходячи з викладених правових норм, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_1 , була придбана нею у період шлюбу з позивачем, виключно за її особисті кошти, надані їй батьками ( ОСОБА_8 і ОСОБА_3 ) та для особистого користування (проживання).

Самі по собі покази, допитаних у судовому засіданні, свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , матері та сестри відповідачки, в тій частині, що квартиру було придбано за грошові кошти їх чоловіка та батька ОСОБА_8 та особисто для відповідачки, як і покази свідка ОСОБА_6 , колишньої власниці спірної квартири, в тій частині, що умови договору нею обговорювалися та грошові кошти безпосередньо їй було передано матір`ю відповідачки, без сукупності інших належних та лопустимих доказів, щодо наявності у власності ОСОБА_8 такого розміру грошових коштів, які були витрачені на придбання квартири, терміну їх передачі відповідачці, не можуть бути прийняті судом до уваги на підтвердження факту придбання квартири відповідачкою на праві особистої приватної власності.

Надана представником відповідача копія трудової книжки ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), підтверджує лише факт її працевлаштування станом на 2001 рік, та не підтверджує факту придбання спірної квартири за власні кошти.

При цьому, суд зазначає, що при допиті в судовому засіданені свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначали, що спірна квартира була придбана за кошти надані безпосередньо ОСОБА_8 , який на той час працював за кордоном.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що презумпція спільності придбаного у шлюбі зазначеного майна не спростована ОСОБА_2 , а отже спірна квартира є спільною сумісною власністю і підлягає поділу.

Суд, вважає безпідставними посилання відповідача на необхідність збільшення її частки у спільній сумісній власності подружжя з урахуванням положень ч.ч. 1,3 ст. 70 СК України, оскільки на даний час їх спільна із позивачем дитина - син ОСОБА_11 є повнолітнім, а відомості про його непрацездатність відповідачем до суду надано не було.

Крім того, заборгованість зі сплати аліментів на яку посилається відповідач в обґрунтування своїх хаперечень, утворилась в результаті несплати позивачем аліментів на користь їх повнолітнього сина - ОСОБА_11 , за період його навчання.

Таким чином, суд вважає, що спільне майно слід розділити між сторонами з визначенням рівності їх часток у праві власності на вказану квартиру.

Крім того, безпідставними є посилання відповідача, на позбавлення позивача права користування житловим приміщенням і як наслідок втрати ним права вимоги на частку у спільному майні подружжя, а саме у спірній квартирі.

Так, рішення про визнання ОСОБА_1 втратившим право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 було ухвалено судом в заочному порядку.

Разом з тим, частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд установив, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, позивач є співвласником вказаного приміщення та факт визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , не має правового значення для вирішення заявленого спору, та не спростовує встановлених та визнаних судом доведеним обставин, щодо спільності права власності подружжя ОСОБА_2 на спірну квартиру

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у Постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц (провадження N 61-4509св18).

Заперечення, відповідача щодо невірного обрання способу захисту позивачем у зв`язку із неможливості розділу в натурі квартири є такими що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ч.1,2 ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Статтею ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ст. 71 СК України встановлено порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на викладене вимога компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно є правом сторони, а не обов`язком.

Разом з тим, позивачем як і відповідачем не було заявлено вимог стосовного отримання грошової компенсації вартості їх частки у спільному майні.

.

При вирішенні заявленої ОСОБА_2 заяви, щодо застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно ч. 2, 3 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

У відповідності до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Отже з аналізу зазначених статей убачається, що припинення шлюбу це юридичний факт, з настанням якого припиняються правовідносини, що виникають між подружжям з юридичного факту державної реєстрації шлюбу. Воно обов`язково має бути оформлене за правилами, встановленими сімейним законодавством, тобто за допомогою провадження реєстрації в органах РАЦСу.

До того часу, поки вона не здійснена, особи, що одружилися, визнаються чоловіком і дружиною, незалежно від часу фактичного припинення подружніх стосунків між ними .

Встановлення часу фактичного припинення шлюбних відносин є з`ясовуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, у відповідності до приписів ст. 112 СК України.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2018 року, яке набрало законної сили 21.06.2018 року, та саме з вказаного часу розпочався перебіг строку озовної давності, для звернення одного із подружжя із позовом про поділ майна подружжя, розпочався .

Враховуючи що, ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до суду з 27.03.2020 року, суд дійшов висновку що позивачем не було пропущено строк позовної давності.

Вимоги, щодо розподілу судових витрать сторонами заявлено не було.

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76, 258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Заводський районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП не відомий.

Повне судове рішення складено 16.04.2020 року.

Головуючий суддя: І.О. Притуляк