Справа № 344/785/21
Провадження № 22-ц/4808/725/21
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л.Р.
Суддя-доповідач Фединяк
У Х В А Л А

16 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі судді Фединяка Василя Дмитровича перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 квітня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у прийнятті зустрічної позовної заяви до ПАТ «Діаманбанк» про визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Просперіті Файненшл» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Просперіті Файненшл» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №13-11-27-001274 від 27.11.2013 у розмірі 144 650,12 грн та судові витрати у справі.

У березні 2021 року ОСОБА_1 подала у справі №344/785/21 зустрічну позовну заяву до ПАТ «Діамантбанк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Луньо Іллі Вікторовича, третьої особи без самостійних ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» про визнання правовідносин за кредитним договором №13-11-27-001274 від 27.11.2013 припиненими.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 квітня 2021 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Діамантбанк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Луньо Іллі Вікторовича, третьої особи без самостійних ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» про визнання правовідносин припиненими. Роз`яснено позивачу за зустрічним позовом право звернутися з вказаним позовом у загальному порядку.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконну ухвалу. Вважала, що розгляд справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Просперіті Файненшл» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором та її зустрічна позовна заява до ПАТ «Діаманбанк» про визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими виникли з одного спірного кредитного договору і є найбільш дієвим засобом її захисту проти позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Просперіті Файненшл», так як спрямований на повне виключення підстав первісного позову. Вказує, що процесуальним законом передбачена можливість апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції, оскільки ЦПК України не містить прямої заборони на таке оскарження.

Перевіривши матеріали апеляційної скарги, приходжу висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою з таких підстав.

Як убачається з матеріалів апеляційної скарги, 17 березня 2021 року ОСОБА_1 подала у справі №344/785/21 зустрічну позовну заяву до ПАТ «Діамантбанк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Луньо Іллі Вікторовича, третьої особи без самостійних ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» про визнання правовідносин припиненими.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 квітня 2021 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 .

Постановляючи ухвалу про відмову у прийняті зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що об`єднання позовів в одне провадження та спільний розгляд вищезазначених позовів є недоцільним, оскільки, позови містять різний зміст вимог, обставин, які підлягають доказуванню, зокрема те, що позов ТОВ «ПРОСПЕРІТІ ФАЙНЕНШЛ» зумовлений виникненням прав вимоги за договором про відступлення прав вимоги №GL2N019170 від 29.12.2020, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстрований в реєстрі №419, який укладено з ПАТ «ДІАМАНТБАНК»; а також їх спільний розгляд може ускладнити вирішення справи.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина п`ята статті 55 Конституції України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Обмеженням права на доступ до суду, в даному випадку, є визначений нормами ЦПК України перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Частиною 2 ст. 352 ЦПК України встановлено, що окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, зазначені в статті 353 ЦПК України.

Статтею 353 ЦПК України встановлено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, визначені у вказаній нормі.

Системне тлумачення статті 353 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

Наведені висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року справа № 759/7587/20 провадження № 61-2078ск21.

Встановлено, що ОСОБА_1 оскаржує ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 квітня 2021 року про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви, яка не передбачена переліком, наведеним у статті 353 ЦПК України.

Відповідно до пункт 1 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

При цьому таке судове рішення не обмежує права відповідача на доступ до суду, оскільки: 1) за вищенаведеною частиною другою статті 353 ЦПК України заявник має право включити заперечення на ухвалу суду, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, до апеляційної скарги на рішення суду; 2) як правильно роз`яснив суд першої інстанції, відповідач має право звернутися до суду з окремим позовом.

Виходячи з викладеного та керуючись пунктом 3 частини 1 статті 358 ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 квітня 2021 року.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя: В.Д.Фединяк