РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 760/10944/17

Провадження № 22-ц/4815/737/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року (ухвалене у складі судді Панас О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у зв`язку з затримкою виконання зобов`язання,-

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, враховуючи уточнені позовні вимоги до ОСОБА_2 про стягнення коштів у зв`язку з затримкою виконання зобов`язання у розмірі 154923 гривні 04 копійки та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Московського районного суду м. Києва від 06 листопада 1996 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто суму боргу у розмірі 9854 гривні 70 копійок. Рішення в добровільному порядку виконане не було. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2004 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто заборгованість у розмірі 16479 гривень 13 копійок. Рішення в добровільному порядку виконане не було. Вказує, що лише 30 березня 2017 року вищезазначені рішення були виконанні повністю та з відповідача стягнута заборгованість у розмірі 26333 гривні 83 копійки. Вважає, що у зв`язку з невчасним виконанням відповідачем зобов`язання та зміною макроекономічних показників, з останнього на його користь підлягає стягненню борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Просить стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 23758 гривень 68 копійок та заборгованість з урахуванням індексу інфляції у розмірі 131164 гривні 36 копійок, що разом становить 154 923 гривні 04 копійки.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року справу направлено до Рівненського міського суду для розгляду за підсудністю.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних та інфляційні витрати у зв`язку із затримкою виконання зобов`язання у сумі 34 761 гривня 14 копійок.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем за договором позики, а тому з відповідача підлягає стягненню 3% річних за період з 01 січня 2004 року (до січня 2004 року кошти стягнуті рішенням суду) по 27 березня 2017 року (дата погашення боргу), в порядку ст. 625 ЦК України, яка становить 34 761 гривня 14 копійок з розрахунку: 31 357 гривень 95 копійок інфляційні нарахування та 3403 гривні 19 копійок - 3% річних. Щодо решти позовних вимог, то місцевий суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а і з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2004 року про додаткову шкоду у розміри 16479 гривень 13 копійок не є окремою справою, а стосується саме основного рішення по грошовому зобов`язанню відповідача і встановлює його повне грошове зобов`язання станом на 17 серпня 2004 року. Вважає, що якщо нараховувати річні та інфляційні відсотки лише на початкове грошове зобов`язання, то потрібно нараховувати починаючи з 06 листопада 1996 року по 30 березня 2017 року. Крім того, не погоджується з тим, що його правове, законне звернення до Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2004 року про встановлення додаткової шкоди станом на 2004 рік (річні та інфляційні відсотки) у розмірі 16479 гривень 13 копійок та законне судове рішення зазначеного суду визнані як деліктні.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме перерахувати додаткову шкоду у вигляді інфляційних та річних відсотків у зв`язку із затримкою виконання відповідачем грошового зобов`язання відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України за весь термін затримання виконання.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 статті 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Києва від 06.11.1996 року частково задоволено позов ОСОБА_1 .. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 9854,70 грн..

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 16 479,13 коп. в порядку ст. 214 ЦК 1964 року (інфляційні витрати та 3% річних) за прострочення виконання зобов`язання за договором позики за період до січня 2004 року. З рішення суду вбачається, що судом було встановлено, що борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 становив 9854,70 коп. за яким було сплачено 1221,11 грн. станом на 28.03.2001р. Відтак сума боргу за договором позики залишилася в сумі 8633,59 грн..

Як вбачається з листа ГТУЮ у м. Києві Управління державної виконавчої служби, 30.03.2017 відповідачем були виконанні вищезазначені рішення та сплачено суму боргу.

03.04.2017 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень № 44260795 та № 45071166 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

Стаття 625 ЦК встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, при застосуванні цієї правової норми необхідно встановити, що є зобов`язанням і які зобов`язання є грошовими.

Частина перша статті 509 ЦК визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов`язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або у грошовому еквіваленті у іноземній валюті).

Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є зобов`язальними, а зобов`язання - грошовим.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Встановлено, що грошове зобов`язання за договором позики було визначене у доларах США, однак рішеннями суду заборгованість була стягнута у гривнях. Визначення гривневого еквівалента іноземної валюти і стягнення судом коштів у гривнях за офіційним курсом на день ухвалення рішення не суперечить чинному законодавству, а саме частині другій статті 533 ЦК.

Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання вчасно не виконав та суму боргу в строк не повернув, що встановлено рішенням Московського районного суду м. Києва від 06.11.1996 та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004, яка з врахуванням часткового погашення боргу становила - 8633,59 грн.

У даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 01.01.2004 ( до січня 2004р. кошти стягнуті рішенням суду) по 27.03.2017 (дата погашення боргу), у порядку ст. 625 ЦК України, яка становить 34 761, 14 з розрахунку 31 357,95 грн. інфляційні нарахування та 3403,19 грн. - 3% річних.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Стягнуті за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16 479,13 коп. в порядку ст. 214 ЦК 1964 року ( інфляційні витрати та 3% річних) є відповідальністю ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за порушення грошового зобов`язання відповідно до договору позики.

Статтею 625 ЦК регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань.

Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що нарахування процентів та інфляційних нарахувань на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності, відтак місцевим судом правомірно не враховано стягнуту за рішенням суму - 16479,13 грн., на яку позивач просить нарахувати 3% річних та інфляцію, оскільки ця сума є визначена судом як відповідальність ОСОБА_2 , виражена у грошовому еквіваленті за порушення умов договору позики.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 34 761,14 грн..

Наведені у апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду та ґрунтуються на власному тлумаченні норм матеріального права.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.