Провадження № 2/344/1149/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді: Тринчука В.В.,

за участі секретаря с/з: Гудяк Х.М.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківськ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КУЛЕВ ІНВЕСТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 14.09.2020 року звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КУЛЕВ ІНВЕСТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та стягнення понесених ним судових витрат по справі.

В обґрунтування свої позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він з 14.06.2018 р. по 11.09.2019 р. працював на посаді виконроба будівельних робіт в підрозділі: департамент капітального будівництва товариства з обмеженою відповідальністю «КУЛЕВ ІНВЕСТ». Згідно з Наказу від 11.09.2019 року № К1/П-060 звільнений на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Після звільнення відповідач не виплатив в день звільнення належну йому заробітну плату за серпень-вересень 2019 р.. Згідно відомостей про застраховану особу: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з Пенсійного фонду України (форма ОК-5), під час роботи у ТОВ «КУЛЕВ ІНВЕСТ» в липні-серпні: за 2 повні календарні місяці 2019 р. перед звільненням позивачу адміністрацією відповідача був нарахований заробіток для обчислення пенсії: липень 2019 р. - 5000 грн. кількість робочих днів 23, серпень 2019 р. - 5788,88 грн. кількість робочих днів -21. Звідси, середньоденний заробіток складатиме - 245,18 грн. (5000 грн. + 5788 грн. : 44 днів). Також при звільненні з роботи грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки у кількості 27 днів позивачу не виплачено. Вказує, що адміністрація відповідача відмовилась видати йому довідки про середньомісячний заробіток за час його роботи та здійснити розрахунок по заробітній платі. Ця обставина підтверджується заявою, зареєстрованою у відповідача 07.08.2020 р. Позивач у своїй позовній заяві посилається на лист Управління Держпраці в Івано-Франківській області стосовно позапланової перевірки ТОВ «КУЛЕВ ІНВЕСТ» за його скаргою, де за результатами позапланової перевірки складено акт, директору товариства внесений припис про усунення виявлених порушень вимог законодавства про працю. На запит адвоката Управлінням Держпраці були надані копії акту інспекційного відвідування ТОВ «КУЛЕВ ІНВЕСТ» від 13.08.2020 р. з описом виявлених порушень законодавства про працю, копія припису про усунення виявлених порушень від 13.08.2020 р. № ІФ 10714/1666/АВ/П, копія листа директора ТОВ «КУЛЕВ ІНВЕСТ» від 26.08.2020 р. № 813 про виконання припису, а саме, про проведення виплати працівнику всієї суми, що йому належить від підприємства в день звільнення, виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, проведення корегування середнього заробітку. Також долучені копії відомостей про виплату готівки ОСОБА_1 : 3660 грн. за серпень 2019 р. заробітної плати, 4847,22 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та 315,40 грн. корегування середньомісячної заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки та копії розрахункових відомостей за вересень 2019 р., жовтень 2019 р. Позивач вказує, що відповідач у добровільному порядку не виплачує належну йому виплату, тому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь період заборгованості - з 11.09.2019 р. по день ухвалення судового рішення заборгованість по заробітній платі в сумі 90 226,24 грн., 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди , а всього 93226 ,24 грн. та судові витрати по справі.

02.11.2020 року постановлено ухвалу, у якій витребувано у відповідача відомості про заробітну плату ОСОБА_1

02.12.2020 року від представника відповідача судом отримано клопотання у якому від просить призначити економічну експертизу для підтвердження правильності нарахування позивачу заробітної плати.

Ухвалою судді від 03.12.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача, оскільки відомості які мають значення по справі знаходяться у володінні відповідача та для встановлення обставин по даній справі відсутня необхідність спеціальних знань.

03.02.2021 року судом отримано клопотання від представника відповідача про доручення до матеріалів справи, а саме відомості про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за період січень-вересень 2019 року, вказана інформація була витребувана судом ухвалою судді від 02.11.2020 року.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечили.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КУЛЕВ ІНВЕСТ» в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, однак до початку розгляду справи подав суду клопотання, у якому просив розгляд справи проводити без участі сторони відповідача. Своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Згідно з ч.3 ст. 287 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач з 14.06.2018 р. по 11.09.2019 р. перебував у трудових відносинах з товариство з обмеженою відповідальністю «КУЛЕВ ІНВЕСТ» звільнений наказом № К1/П-060 від 11.09.2019 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, про що свідчать записи у трудовій книжці (арк. справи 9).

Згідно відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 під час роботи у ТОВ «КУЛЕВ ІНВЕСТ» останньому в липні-серпні: за 2 повні календарні місяці 2019 р. перед звільненням нарахований заробіток для обчислення пенсії: липень 2019 р. - 5000 грн. кількість робочих днів 23, серпень 2019 р. - 5788,88 грн. кількість робочих днів -21 (а.с.10-11).

Згідно листа Управління Держпраці в Івано-Франківській області стосовно позапланової перевірки ТОВ «КУЛЕВ ІНВЕСТ», яка проведена за скаргою позивача, де за результатами позапланової перевірки складено акт, в якому вказані порушення ТОВ «КУЛЕВ ІНВЕСТ» трудового законодавства, а саме вказаний той факт на який позивач посилається у позовній заяві, щодо не виплати в день звільнення належна йому заробітна плата.

Згідно довідки № КІ00-000001 від 02.02.2021 року виданої ТОВ «Кулев Інвест» ОСОБА_1 за період з січня 2019 по вересень 2019 року нараховано до виплати 36475,87 грн. з них за серпень -4660,03 грн. та вересень-4847,22 грн. (а.с.78).

Встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.21Закону України«Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

У статті 2 Закону України, "Прооплату праці" зазначено, що основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

У частині першій статті 47 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивачем наданий також розрахунок середньоденного заробітку, в основу визначення позивач поклав нараховану йому але не виплачену заробітну плату за липень 2019 року в розмірі 5000 гривень та серпень 2019 року в розмірі 5788 гривень, сукупний дохід від якого позивач розраховував середньоденний заробіток становить 10 788, 88 грн., протягом липня-серпня 2019 року кількість робочих днів становить 44, відповідно з цих даних позивач визначив середньоденний заробіток в розмірі 245 (двісті сорок п`ять) гривень 18 копійок.

Суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком, а саме згідно наданої позивачем копії трудової книжки, день його звільнення 11.09.2020 року, отже останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача є липень 2019 року та серпень 2019 року. Згідно наданої інформації ТОВ «КУЛЕВ ІНВЕСТ» позивачеві нараховано до виплати заробітну плату за липень в розмірі 4025,00 гривень (23 робочі дні) та серпень 2019 року в розмірі 4660, 03 грн. (18 робочі дні). Одже згідо вказаних даних сума нарахованої до виплати за липень-серпень 2019 року становить 4025,00 грн. + 4660, 03 грн. = 8685,03 грн., а кількість фактично відпрацьованих днів у липні - серпні 2019 року становить 23+18=41 день. З наведеного розрахунку випливає, що середньоденний заробіток становить 8685,03 грн. : 41 день = 211,83 гривень. Також судом встановлено, що виплата позивачеві заборговану йому заробітну плату станом на 27 серпня 2020 року було здійснено в повному обсязі, отже кількість днів для стягнення середньоденного заробітку обчилюється з 11 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року.

З урахування листа № 78/0/206/18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році»; листа № 1133/0/206/19 від 29.07.2019 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», кількість днів затримки розрахунку позивача з розрахунку 11.09.2019 року (день звільнення) по 27.08.2020 року (день повного розрахунку з позивачем) складає 239 днів, а саме: вересень 2019 року 13 днів; жовтень 2019 року 22 днів; листопад 2019 року - 21 днів; грудень 2019 -21 днів; січень 2020 року 21 днів; лютий 2020 року 20 днів, березень 2020 року 21 днів, квітень 2020 року 21 днів, травень 2020 року - 19 днів; червень 2020 року 20 днів; липень 2020 року 23 днів; серпень 2020 року 17 днів. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 211,83 грн. (середньоденна заробітна плата) х 239 (кількість днів затримки розрахунку) = 50 627 (п`ятдесят тисяч шістсот двадцять сім) гривень грн. 37 копійок.

Належних та допустимих доказів, щодо поважності причин несвоєчасної виплати позивачу належних сум при звільненні у встановлений законом строк, відповідачем суду не надано. Відтак заявлена позивачем позовна вимога щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає частковому задоволенню.

Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування йому моральної шкоди за рахунок відповідача ТОВ «КУЛЕВ ІНВЕСТ» в розмірі 3000 грн.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування

Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок затримки з виплатою йому заробітною платою, підтверджується долученими до матеріалів справи доказами.

Виходячи з принципу справедливості та розумності, суд вважає, що дана шкода підлягає до відшкодування, в розмірі, який суд за своїм внутрішнім переконання вважає достатнім, а саме в сумі 3 000 гривень.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь понесених ним судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19.

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Однак, матеріали справи не містять розрахунку таких витрат, а також документального підтвердження понесення таких витрат позивачем, тому вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1500 гривень понесених ним судових витрат по справі не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 2942,80 гривень судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КУЛЕВ ІНВЕСТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та судових витрат по справі задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КУЛЕВ ІНВЕСТ» , м. Івано-Франківськ, вул. Мельника,1А на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.09.2019 р. по 27.08.2020 р. у розмірі 50 627 (п`ятдесят тисяч шістсот двадцять сім) гривень грн. 37 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КУЛЕВ ІНВЕСТ» , м. Івано-Франківськ, вул. Мельника,1А на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КУЛЕВ ІНВЕСТ» , м. Івано-Франківськ, вул. Мельника,1А на користь держави суму судового збору у розмірі 2942 (дві тисячі дев`ятсот сорок дві) гривні, 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Тринчук