ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 600/118/19Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б.
Провадження № 22-ц/817/921/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

представника апелянта - Бойка П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 600/118/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 25 травня 2021 року (ухвалене суддею Гриновець О.Б., повний текст якого складено 04 червня 2021 року) в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (надалі - ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що 26 серпня 2015 року між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ТОВ «Мрія Сервіс» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ.101506, яким застраховано автомобіль Fiat, д.р.н. НОМЕР_1 . 22 лютого 2016 року на автодорозі М-12 Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка 118 км.+480 м. трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу "Fiat" д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу "Opel Vivaro" д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Окрім цього, цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу відповідача було застраховано у ПрАТ «Страхова компанія «Вусо», згідно Полісу ОЦВ №АІ/0206439. Із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернулась потерпіла особа. Позивач, на підставі наданих документів, на виконання обов`язку, передбаченого законодавством, склав страховий акт та здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 110913.35 грн. Позивач звернувся до страхової відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, яка здійснила виплату в межах ліміту відповідальності у розмірі 50000.00 грн. Таким чином залишається несплаченою різниця між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з увахуванням зносу та сума франшизи в розмірі 60913.35 грн. Зазначає, що на адресу відповідача було направлено претензію щодо виплати суми страхового відшкодування, однак, станом на дату подання позову виплати страхового відшкодування з боку відповідача здійснено не було.

У зв`язку з викладеним, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму в якості страхового відшкодування в розмірі 60913.35 грн. та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 25 травня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» суму страхового відшкодування у розмірі 60913.35 грн. Стягнуто і ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» судовий збір в розмірі 1921.00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 22 лютого 2016 року відбулось ДТП внаслідок наявності на дорозі вибоїн, в зв"язку із чим сталася розгерматизація кріплення автомобіля, якого перевозив ОСОБА_2 , а тому вимога про відшкодування шкоди унаслідок суброгації не є підставою для задоволення позовних вимог. Зазначає, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників, а тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Звертає увагу на те, що позивачем надано сумнівні документи з приводу заподіяної ним матеріальної шкоди у сумі 60913.35 грн. Зокрема, звіт про оцінку вартості пошкодження автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди, в якому безпідставно збільшена шкода, заподіяна власнику транспортного засобу та у якому не підписані певні тексти оцінювачем. Зауважує, що його не було повідомлено оцінювачем про час та місце огляду пошкодженого транспортного засобу, тобто, було допущено порушення вимог Інструкції та відповідних Правил проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу під час ДТП. Зауважує, що при вирішенні спору суд першої інстанції помилково не розрізнив понять «регресу» та «суброгації». Окрім цього, посилається на пропуск позивачем трьохрічного строку позовної давності, оскільки при суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту ДТП.

У зв`язку з викладеним просить рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 25 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Бойко П.В. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином буди повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

22 лютого 2016 року о 17 год. 45 хв. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом "Opel Vivaro" д.р.н. НОМЕР_2 по а/д Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка 118 км.+480 м. в напрямку с.Плотича Козівського району, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, не стежив за правильністю розміщення та кріплення вантажу, не вибрав безпечної швидкості руху, допустив зіткнення з автомобілем "Фіат Добло" д.р.н. НОМЕР_1 , та "Мітсубісі L200" д.н.з. НОМЕР_3 , завдавши автомобілям пошкоджень, а власникам матеріальних збитків.

Постановою Козівського районного суду Тернопільської області у справі №600/170/16-ц від 12 квітня 2016 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, визнано ОСОБА_2 (т.1 а.с.67).

Частиною 4 статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На момент ДТП, автомобіль марки Фіат Добло д.р.н. НОМЕР_1 був застрахований за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ.101506 у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» від 26 серпня 2015 року, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням вказаним транспортним засобом (т.1 а.с.55).

На підставі заяви потерпілого ТзОВ «Мрія Сервіс», протоколу огляду транспортного засобу від 27 лютого 2016 року, ремонтної калькуляції №1, звіту про оцінку вартості збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу від 22 березня 2016 року, звіту про оцінку транспортного засобу №5319/04/16 та страхового акту №UA025/L03/01 від 14 квітня 2016 року, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 110913.35 грн., що стверджується платіжним дорученням №41726 від 26 квітня 2016 року (т.1 а.с.58, 69-75, 76-82, 83, 94-103, 108, 110).

21 вересня 2018 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулось в порядку суброгації №520/2016 до страхової відповідача - ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» щодо страхового відшкодування, яка, в свою чергу, здійснила таку виплату в межах ліміту відповідальності у розмірі 50 000.00 грн. (т.1 а.с.111-112).

29 вересня 2018 року на адресу відповідача було направлено претензію щодо виплати суми страхового відшкодування, однак, станом на дату подання позову виплати страхового відшкодування з боку відповідача здійснено не було (т.1 а.с.113).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч.1 ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч.1 ст.16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору, і не може перевищувати розміру реальних збитків (втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права). Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 990 ЦК України.

Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

Аналологічний висновок викладений в постанові КЦС у складі Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 755/9320/15-ц.

Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.

Згідно з вимогами ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулось в порядку суброгації №520/2016 до страхової відповідача - ПАТ «Страхова компанія «Вусо» щодо страхового відшкодування, яка, в свою чергу, здійснила таку виплату в межах ліміту відповідальності у розмірі 50 000.00 грн. При цьому ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 110 913.35 грн.

Судом встановлено, що залишається несплаченою різниця між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з увахуванням зносу та сума франшизи в розмірі 60 913.35 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що особою, безпосередньо відповідальною за завданні збитки є відповідач ОСОБА_2 , а до позивача в порядку суброгації, згідно з вимог ст.993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування» переходить право вимоги до відповідача у розмірі виплаченого страхового відшкодування в розмірі 60 913,35 грн.

Доводи апелянта про те, що 22 лютого 2016 року ДТП відбулась внаслідок наявності вибоїн, які виявилась на ділянці дорозі, а тому вимоги про відшкодування шкоди унаслідок суброгації не є підставою для задоволення позовних вимог, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідальною особою за спричинення шкоди внаслідок вказаного ДТП визнано ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2016 року в справі №600/170/16-ц.

Посилання апелянта про те, що покладання обов`язку на відповідача з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, суд апедяційної інстанції не приймає, оскільки позивач вже звертався в порядку суброгації до страхової відповідача щодо страхового відшкодування, яка в свою чергу, здійснила таку виплату в межах ліміту відповідальності у розмірі 50 000.00 грн.

Твердження апелянта про те, що позивачем надано сумнівні документи з приводу заподіяної ним матеріальної шкоди у сумі 60 913.35 грн., зокрема, звіт про оцінку вартості пошкодження автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки доказів у заперечення розміру такої шкоди стороною не надано та судом не здобуто. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необгунтованими є посилання апелянта на те, що при вирішенні спору, суд першої інстанції помилково, не розрізнив понять «регресу» та «суброгації», оскільки судом правильно визначено, що в цій справі до позивача в порядку суброгації переходить право вимоги до відповідача.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що ДТП мала місце 26 серпня 2015 року, а позовна заява подана до суду 04 лютого 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, оскільки матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що ДТП відбулось 22 лютого 2016 року та строк позовної давності позивачем не пропущено.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зодовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 25 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 25 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді