Постанова

Іменем України

17 серпня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/9849/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 25 січня 2021 року

в складі судді Чех Н.А.

у цивільній справі №755/8930/20 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань за договором позики, просив стягнути з останнього суму боргу за договором позики у розмірі 50 000,00 доларів США, 303 425,00 грн інфляційних втрат, 109 339,73 грн - 3% річних по ст. 625 ЦК України, суму подвійної ставки НБУ - 1 136 087,66 грн та штраф за умовами договору у розмірі 136 223 295,00 грн.

Позовну заяву мотивовано тим, що 24 червня 2017 року відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 50 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, які зобов`язався повернути до 31.12.2021. Також в розписці зазначено, що у разі порушення зобов`язань з повернення грошей в указаний строк, відповідач зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% від суми позики за кожен день прострочення.

Позивач, посилаючись на те, що у визначений в розписці строк відповідач кошти не повернув, він і звернувся до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 50 000,00 доларів США та штраф у сумі 5 000 000,00 грн. В іній частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що він не заперечує факт отримання коштів за розпискою в сумі 50 000,00 доларів США, але інших зобов`язань, в тому числі сплата пені, штрафів тощо за розпискою від 24.06.2017 він на себе не брав.

Суд залишив поза увагою факт повернення частини боргу, що підтверджується копією квитанції.

Суд дійшов помилкового висновку про стягнення штрафних санкцій, посилаючись на наявність у розписці підписів відповідача, зокрема, після узгодження розміру та строків нарахування штрафу за невиконання зобов`язання повернути борг. Зазначив, що він не висловлював свою згоду на погодження розміру та строків нарахування штрафу, так як візуальний аналіз розписки свідчить, що дописи та написи в розписці про сплату штрафних санкцій виконані іншою особою.

Також зазначив, що оцінку розписці судом надано виключно на підставі її копії; оригінал документа судом першої інстанції не оглядався та відсутній в матеріалах справи, тобто судом в повній мірі не було перевірено наявність невиконаного відповідачем обов`язку щодо повернення боргу.

Вказував, що на підтвердження факту внесення змін в розписку та не вчинення допису в розписці, він з об`єктивних, незалежних від нього причин був позбавлений можливості заявити у суді першої інстанції клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи, оскільки не був належним чином повідомлений про підготовче судове засідання. Додав, що надіслані судом документи, а саме копія ухвали про відкриття провадження разом з копіями позовної заяви, а також судові повістки поверталися на адресу суду з відміткою поштового відділення "за закінченням встановленого строку зберігання", а відтак він не зміг подати відзив на позовну заяву. Зауважив, що в судове засідання, в якому ухвалено оскаржуване рішення (25.01.2021) він не з`явився, у зв`язку з хворобою, про що завчасно до судового засідання подав клопотання про відкладення розгляду справи.

За наведених обставин просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.01.2021 та ухвалити нове судове рішення.

Крім того, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що він з поважних причин у суді першої інстанції не міг заявити клопотання про призначення експертизи, просив призначити у справі судову почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документа.

Також, просив витребувати у Дніпровському управлінні поліції Головного управління національної поліції в м. Києві належним чином засвідчену копію розписки (договору позики), яка була подана позивачем ОСОБА_2 , та мітиться в матеріалах кримінального провадження №0004907, зареєстрованого 19 травня 2018 року.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, та просив задовольнити.

Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначив, що до умов договору включено положення про сплату штрафу у розмірі десяти відсотків від суми позички за кожний день прострочення, як гарантія повернення отриманих у позику коштів в строк, передбачений договором. Також вказав, що без гарантій повернення коштів він не передавав би кошти у борг.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 та пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо позикових відносин.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для кого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За приписами статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першої статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами договору позики, оформленого розпискою, ОСОБА_1 запозичив у ОСОБА_2 50 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року (том 1, а.с. 11).

Умовами договору позики також передбачено, що з метою попередження невиконання зобов`язання ОСОБА_1 погодився з тим, що за порушення зобов`язань повернення грошей у визначений строк він повинен буде уплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми позички за кожен день прострочки.

В судовому засіданні колегією суддів досліджено оригінал розписки та долучено до матеріалів справи.

Враховюучи, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 належним чином виконав зобов`язання з повернення ОСОБА_2 отриманих в борг коштів, зокрема повернув останньому 50 000,00 доларів США до 31 грудня 2017 року, як то визначено умовами договору позики, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення суми позики.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо повернення ОСОБА_1 частини коштів, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилався на те, що він повернув ОСОБА_2 частину боргу.

Зі змісту заяви про перегляд заочного рішення також вбачається, що ОСОБА_1 посилався на те, що повернув позивачу частину боргу. Зокрема, зазначив, що направляв позивачу грошові кошти, як повернення частини боргу, поштовим відправленням, а саме 16.03.2019 в розмірі 2 400,00 грн, що підтверджується копією квитанції.

Як вбачається з копії фіскального чеку, на який посилається відповідач, здійснено переказ коштів в сумі 2400,00 грн (том 1, а.с. 128). Реквізити, за якими здійснено переказ грошових коштів у фіскального чеку наступні: "00001 Ясногородська; №0092; пошт.перек; адресний куди: 01033 Київ; кому: Зима; сума перек: 2400,00 грн". Дата фіскального чеку 16.03.2019.

З аналізу вказаного документу вбачається, що останній не містить будь-яких ідентифікуючих ознак, які вказують на те, що дані кошти перераховано ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу за вищевказаним договором позики.

Інших доказів, які підтверджують часткову сплату відповідачем боргу за договором позики матеріали справи не містять.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою у визначений строк, факт визнання відповідачем не повернення ним боргу, та застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, зробив правильний висновок, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу за договором позики - 50 000,00 доларів США та 5 000 000,00 штрафу.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині визначення судом розміру основного боргу за договором позики. Більше того, в апеляційній скарзі відповідач зазначив, що він не заперечує факту отримання коштів за розпискою в сумі 50 000,00 доларів США.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо непогодження сторонами розміру штрафу з посиланням на те, що розписка має три блоки і під другим блоком розписки відсутній підпис відповідача.

Фактично такі доводи зводяться до тлумачення судом змісту правочину. Однак зустрічних позовних вимог, з підстав передбачених ст. 213 ЦК України, відповідач не заявляв. Також матеріали справи не містять доказів, що відповідач, маючи сумніви щодо змісту договору, звертався до суду з окремим позовом.

Оскільки колегія суддів дослідила оригінал розписки та долучила до матеріалів справи, не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не оглядав оригінал розписки, який знаходиться у позивача.

Зі змісту розписки вбачається, що сторонами дотримано форму та зміст і в кінці цієї розписки міститься підпис відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення суми основного боргу та штрафу. При цьому, суд застосував положення ст. 551 ЦК України та зменшив розмір штрафу.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з розміром штрафу визначеним судом.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що згідно умов договору позика є безвідсотковою.

Разом з тим, слід зазначити, що судом першої інстанції не вирішувалося питання про стягнення відсотків. Як вже вказувалося вище, судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги про стягнення штрафу, тоді як апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішенням суду в цій частині.

В апеляційній скарзі лише зазначено щодо не надання згоди про узгодження в розписці розміру та строків нарахування штрафу, так як на думку відповідача, візуальний аналіз розписки свідчить, що дописи та написи в розписці про сплату штрафу виконані іншою особою.

Фактично такі доводи відповідача свідчать про незгоду з установленими, на його думку, відсотками. Дійсно, як вбачається зі змісту розписки в останній містяться лише дописи щодо відсотків, питання щодо стягнення яких судом не вирішувалося.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що позика є безвідсотковою не є підставою для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення штрафу.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд порушив норми процесуального права та належним чином не повідомив відповідача про підготовне судове засідання, внаслідок чого останній в обґрунтування своїх заперечень був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення експертизи.

Разом з тим, таке порушення судом першої інстанції норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення спору та згідно вимог ст. 376 ЦПК України не є обов'язковою підставою для скасування рішення суду. Більше того, право відповідача відновлено шляхом вирішення його клопотання про призначення почеркознавчої та технічної експертизи в суді апеляційної інстанції.

Оскільки клопотання про призначення експертизи обґрунтовувалося необхідністю спростування обов`язку сплачувати відсотки за договором, а судом не вирішувалося питання про стягнення відсотків, то в задоволенні клопотання судом апеляційної інстанції відмовлено.

Апеляційна скарга не містить інших доводів.

Оскільки рішення суду в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується позивачем, то у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України рішення суду в цій частині не переглядається судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець