КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Мальцева Д.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення заборгованості із заробітної плати,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому заборгованість із заробітної плати за період із березня 2014 року по 17 грудня 2018 року в розмірі 258192,90 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 83260,20 грн.

Посилався на те, що наказом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - Департамент) від 16 липня 2013 року № 955/к його було призначено на посаду головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання з випробувальним терміном два місяця. В подальшому в зв`язку з успішним завершенням випробувального терміну18 жовтня 2013 року між ним та відповідачем укладено контракт з головним лікарем Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка», що належить до сфери управління Департаменту, з п. 1.1 контракту вбачається, що він є трудовим договором.

Зазначив, що він разом із своєю сім`єю постійно проживав в Автономній Республіці Крим, проте, у зв`язку з окупацією вимушений був залишити місце проживання і 05 грудня 2018 року його взято на облік як внутрішньо переміщену особу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року, частково зміненим постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, зобов`язано Департамент у встановленому КЗпП України порядку розірвати трудовий договір, укладений 18 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 , та Департаментом, на підставі ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням» з 17 грудня 2018 року, а також зобов`язано Департамент внести в його трудову книжку відповідний запис. У вказаній справі ним також були заявлені позовні вимоги до Територіального медичного об`єднання «Санаторного лікування» у м. Києві про стягнення заборгованості із заробітної плати з березня 2014 року по 17 грудня 2018 року та середній заробіток за час затримки розрахунку. Проте в цій частині позовні вимоги не були задоволені судом, оскільки встановлено, що вони заявлені до неналежного відповідача, враховуючи, що ані контрактом, ані статутом на цього відповідача не покладено обов`язок виплачувати позивачу заробітну плату.

Водночас, на посаді головного лікаря останню заробітну плату він отримав в лютому 2014 року в розмірі 4422,13 грн., фактично з березня 2014 року йому не виплачувалась заробітна плата. 18 березня 2020 року він подав заяву до Департаменту, в якій просив розрахувати його за період з 14 лютого 2014 року по 17 грудня 2018 року, на що отримав відповідь про направлення заяви за належністю для розгляду Дитячому протитуберкульозному санаторію «Алупка», оскільки він є юридичною особою, в якому здійснюється оперативний та бухгалтерський облік, встановлюються форми організації праці працівників, здійснюється тарифікація, нараховується та виплачується заробітна плата.

Вказував, що санаторій, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, станом на день подання даного позову фактично не здійснює свою діяльність, всі функції, зазначені відповідачем, вказаний санаторій не виконує. Станом на день подання позову він більше відповідей не отримав, заборгованість із заробітної плати йому не виплачено. Вважав такі дії відповідача незаконними та необґрунтованими, такими, що порушують його право на оплату праці, адже саме на Департамент покладено обов`язок як на його роботодавця, з яким укладений контракт, виплатити йому заробітну плату.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального і матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що відповідач не є роботодавцем, з яким позивач перебував в трудових відносинах, а тому позовні вимоги до нього є безпідставними. Наголошував, що саме наказом Департаменту від 16 липня 2013 року № 955/к його призначено на посаду на випробувальний строк, а 18 жовтня 2013 року з відповідачем укладено контракт, з п. 1.1 якого вбачається, що контракт є строковим трудовим договором. Крім того, на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року у справі № 761/16878/19, частково зміненого постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, видано наказ від 06 березня 2020 року № 367/а, яким звільнено його з посади головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» за власним бажанням, розірвавши з ним контракт від 18 жовтня 2013 року.

Посилався на ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України, з яких вбачається, що стороною трудового договору є власник підприємства.

Наводив зміст ст. 43 Конституції України, ст. 24, 47, 116, 97 КЗпП України, ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці», згідно яких встановлено обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату. Оскільки саме відповідач приймав його на роботу та звільняв, тому як на роботодавця на нього покладений обов`язок щодо виплати йому заробітної плати, в тому числі обов`язок щодо проведення всіх виплат у день його звільнення.

Посилаючись на ч. 4 ст. 82 ЦПК України, вказував, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року в справі № 761/16878/19 встановлено, що вимоги про стягнення середньої заробітної плати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можуть бути заявлені до санаторію «Алупка» або безпосередньо до роботодавця, з яким було укладено контракт.

Наголошував, що з позовної заяви вбачається, що його позовні вимоги заявлені до відповідача як до роботодавця, яким порушено законодавство України про працю щодо виплати працівнику належної йому заробітної плати.

Вважав, що висновки суду в оскаржуваному рішення щодо субсидіарної відповідальності за господарськими зобов`язаннями підприємства відповідно до ч. 7 ст. 77 ГК України свідчать про застосування судом першої інстанції закону, який не підлягає застосуванню в даних правовідносинах, в зв`язку з чим при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального права, не враховано зміст і підставу заявлених позовних вимог, характер спірних правовідносин, не встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

Посилався на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року в справі № 761/16878/19, якою відмовлено йому в задоволенні заяви про забезпечення доказів, а саме витребування довідки про середній заробіток від територіального медичного об`єднання «Санаторного лікування» у м. Києві з тих підстав, що законодавством встановлено обов`язок саме власника підприємства або уповноваженого ним органу надавати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати; власник підприємства є стороною трудового договору.

Від відповідача Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилався, що з положень контракту вбачається, що апелянт (позивач) як керівник установи, на підставі законодавства, контракту, статуту установи, здійснював керівництво установою, що включало обов`язок вжиття заходів щодо недопущення заборгованості із заробітної плати та право самостійно розпоряджатися коштами установи.

Крім цього, статутом Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка», затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18 липня 2008 року № 979 передбачено, що установа реалізує в повному обсязі свої права і обов`язки в сферах організації праці та заробітної плати, є розпорядником коштів бюджету в межах бюджетних асигнувань у відповідному бюджеті. Встановлюються форми організації праці працівників, здійснюється тарифікація та встановлюються працівникам надбавки до посадового окладу за високу якість, складність та напруженість у роботі, професійну майстерність та інші доплати і надбавки згідно із законодавством України. Премії, надбавки до посадового окладу для директора та його заступників встановлюються відповідно до наказу територіального медичного об`єднання «Санаторного лікування» у м. Києві за попереднім поданням Установи. Оплата праці працівників установи здійснюється згідно з постановами Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства охорони здоров`я України, іншими нормативно-правовими актами в межах асигнувань, визначених кошторисом.

Таким чином, Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка» як юридична особа, має самостійний баланс, реалізує в повному обсязі свої права і обов`язки, а також наділений правоздатністю і дієздатністю в сфері заробітної плати. А оскільки відповідно до п. 4.1 статуту та положень контракту, управління установою здійснює директор на основі єдиноначальності, то обов`язки і повноваження щодо забезпечення вчасної виплати заробітної плати працівникам, в тому числі заробітної плати керівника, були покладені на останнього протягом усього строку дії контракту.

Вказував, що у Департаменту відсутня вина щодо наявності у санаторію «Алупка» заборгованості по виплаті заробітної плати позивачу.

Спростовував твердження апеляційної скарги, що з березня 2014 року позивачу не виплачувалась заробітна плата, оскільки ця позиція суперечить власній позиції, висловленій ОСОБА_2 в судовому засіданні по справі № 761/16878/19, в якій він зазначив, що продовжував працювати вже у Державній бюджетній установі Республіки Крим «Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка» на займаній посаді та отримував заробітну плату.

Погоджувався з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності на Департамент за зобов`язаннями санаторію «Алупка».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції з урахуванням обставин, встановлених рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року в справі № 761/16878/19, виходив із того, що відповідач не є роботодавцем, на якого покладено обов`язок по нарахуванню і виплаті позивачу заробітної плати, а тому позовні вимоги до нього є безпідставними, при цьому на момент розгляді справи саме комунальне підприємство санаторій «Алупка» не ліквідоване і самостійно проводить свою господарську діяльність.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що наказом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 липня 2013 року № 955/к ОСОБА_1 призначено на посаду головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання з 16 липня 2013 року з випробувальним терміном на два місяці з правом першого підпису на розпорядчих і фінансових документах; в разі успішного завершення ОСОБА_1 випробувального терміну відділу кадрів Департаменту забезпечити укладання контракту з головним лікарем Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання (а. с. 26).

18 жовтня 2013 року Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_1 уклали контракт з головним лікарем Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання, що належить до сфери управління Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за умовами якого ОСОБА_1 призначається на посаду головного лікаря з 18 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року (а. с. 15 - 25).

Згідно п. 1.1 даний контракт є строковим трудовим договором, за яким керівник зобов`язується безпосередньо та через адміністрацію здійснювати поточне управління (керівництво) Установою, забезпечувати раціональний добір лікарів, організовувати і забезпечувати умови для повноцінного лікування, медичної реабілітації та профілактики захворювань громадян, ефективне використання і збереження наявної матеріальної бази установи, а Департамент зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці керівника.

Згідно п. 2.1.13 контракту, керівник зобов`язується вживати заходи щодо недопущення заборгованості із заробітної плати працівникам Установи.

Згідно п. 2.2.8 контракту, керівник зобов`язується визначати розмір заробітної плати працівників, крім заробітної плати та інших грошових виплат керівнику, відповідно до чинного законодавства у межах бюджетних асигнувань та коштів спеціального фонду згідно затвердженого штатного розпису.

Згідно п. 3.1.1, 3.1.3 Департамент зобов`язаний забезпечувати Установу необхідними матеріально-технічними ресурсами та коштами згідно затвердженого кошторису доходів та видатків Установи в межах виділеного фінансування на відповідний рік для виконання завдань, передбачених законодавством, статутом Установи, цим контрактом та визначених Департаментом; затверджувати кошторис та штатний розпис Установи.

Згідно п. 5.1 контракту за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівникові нараховується заробітна плата в розмірі посадового окладу, розмір якого визначається згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України та Міністерства праці та соціальної політики України від 05 жовтня 2005 року № 308/519 з урахуванням наявної кваліфікаційної категорії за фахом «Організація і управління охороною здоров`я». В межах фонду оплати праці, затвердженого кошторисом доходів та видатків Установи на відповідний рік, керівникові рішенням Департаменту на календарний рік встановлюються надбавка за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 50 % посадового окладу і фактично відпрацьованого часу, надбавка за почесне звання, доплата до посадового окладу за науковий ступінь. Крім того, керівникові виплачується надбавка за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1418, винагорода за підсумками роботи за рік відповідно до рішення Департаменту. Розмір надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи, премії, винагороди за підсумками роботи, передбачених в цьому розділі, може бути підвищено або знижено за рішенням Департаменту.

Місце проживання ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи зареєстроване з 25 травня 2018 року у АДРЕСА_1 (а. с. 12).

На а. с. 28 - 35 знаходиться копія рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року в справі № 761/16878/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Територіального медичного об`єднання «Санаторного лікування» у м. Києві про зобов`язання вчинити дії та стягнення заборгованості із заробітної плати. Даним рішенням встановлено, що позивач фактично працював на займаній ним посаді головного лікаря до 11 січня 2015 року, а з 12 січня 2015 року він був залишений на посаді головного лікаря вже Державної бюджетної установи Республіки Крим «Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка», зареєстрований з законодавством РФ, і позивач в судовому засіданні пояснив, що продовжував працювати у цій установі на займаній посаді і отримував заробітну плату до червня 2015 року.

Встановлено, що згідно з п. 5.1 контракту, укладеного між позивачем та Департаментом, за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівникові нараховується заробітна плата. Оскільки в процесі розгляду справи встановлено, що санаторій «Алупка» не перебуває в процесі ліквідації, вимоги про стягнення заробітної плати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можуть бути пред`явлені до нього або безпосередньо до роботодавця, з яким було укладено контракт.

Зобов`язано Департамент у встановленому КЗпП України порядку розірвати трудовий договір, укладений 18 жовтня 2013 року на підставі ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням» з 11 січня 2015 року; зобов`язати Департамент внести запис в трудову книжку ОСОБА_1 про звільнення його з посади головного лікаря за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 11 січня 2015 року.

На а. с. 36 - 51 знаходиться копія постанови Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в справі № 761/16878/19, якою рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про розірвання трудового договору та внесення запису до трудової книжки змінено в частині зазначення дати звільнення, вказавши дату звільнення - 17 грудня 2018 року, у іншій частині рішення суду залишено без змін.

На а. с. 42 наявна копія наказу Департаменту від 06 березня 2020 року № 367/к про звільнення ОСОБА_1 на виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, яким звільнено ОСОБА_1 з посади головного лікаря 17 грудня 2018 року за власним бажанням, розірвавши з ним контракт від 18 жовтня 2013 року № 30 відповідно до ст. 38 КЗпП України.

На а. с. 43 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 від 18 березня 2020 року на ім`я директора Департаменту про проведення розрахунку з ним за період з 14 лютого 2014 року по 17 грудня 2018 року.

Листом від 16 квітня 2020 року Департамент повідомив ОСОБА_1 , що Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка» є самостійною юридичною особою, в якому здійснюється оперативний та бухгалтерський облік, встановлюються форми організації праці працівників, здійснюється тарифікація, нараховується та виплачується заробітна плата; з урахуванням зазначеного, Департамент направляє за належністю до санаторію оригінал заяви ОСОБА_1 від 18 березня 2020 року для розгляду в установленому порядку.

На а. с. 46 наявний витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо ОСОБА_1 за 2013 - 2014 звітні роки, згідно якогоДитячим протитуберкульозним санаторієм «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання за лютий 2014 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 4422,13 грн., після цього нарахувань заробітної плати не здійснювалось.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у Департаменту відомості про розмір заробітної плати головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» ОСОБА_1 з розшифровкою даних про її склад за період з січня 2014 року по грудень 2018 року.

На виконання ухвали Київського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року Департаментом направлено письмові пояснення, які надійшли 12 серпня 2021 року, згідно яких Дитячий спеціалізований санаторій «Алупка» Територіального медичного об`єднання «Санаторного лікування» у м. Києві діє на підставі статуту, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18 липня 2008 року № 979 (в редакції розпорядження від 03 лютого 2014 року № 131). Відомості щодо виплати заробітної плати працівникам, у тому числі відомості щодо виплати заробітної плати керівника, формуються в бухгалтерському обліку установи, включаються до фінансової звітності, а також мають зберігатися в установі протягом визначеного законодавством строку. Оскільки статутом санаторію визначена облікова політика установи щодо самостійного ведення бухгалтерського обліку результатів своєї діяльності, то відомості щодо нарахувань заробітної плати працівників мають проводитись та зберігатись в санаторії.

Департамент здійснює свою діяльність на підставі Положення про Департамент охорони здоров`я виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13 грудня 2013 року № 2254 (у редакції розпорядження від 27 грудня 2017 року № 1694), яким не передбачено повноважень Департаменту щодо ведення відомостей про нарахування заробітної плати працівникам підприємств, установ та організацій, що підпорядковані та/або віднесені до сфери управління Департаменту.

Вказував, що з урахуванням наведеного відомості про розмір заробітної плати головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» у Департаменті відсутні, оскільки знаходяться безпосередньо в зазначеному санаторії.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8- рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно ст. 16 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» (в редакції станом на момент укладення контракту з позивачем) керівники державних, комунальних закладів охорони здоров`я призначаються на посаду шляхом укладення з ними контракту.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу його учасників.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивачата відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучастіє підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку.

Із змісту вказаних вимог вбачається, що вони стосуються прав та обов`язків Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» як особи, за рахунок якої можливо задовольнити ці позовні вимоги, оскільки оплата праці керівника Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» здійснювалася самим санаторієм, у штаті якого перебував ОСОБА_1 .

Згідно п. 1.1, 5.1 контракту, укладеного між позивачем та Департаментом, Департамент зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці керівника. За виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівникові нараховується заробітна плата.

Положеннями п. 5 контракту передбачено, що матеріальне забезпечення керівника здійснюється в межах фонду оплати праці, визначеного кошторисом доходів та видатків Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11878/19, копія якого наявна в матеріалах справи, встановлено, що згідно п. 1.3 Статуту Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка», затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 02 квітня 1999 року № 461, установа є юридичною особою, має самостійний баланс, свої поточний, бюджетний, спеціальний та за дорученням розрахункові рахунки в установах банків, здійснює бухгалтерський і первинний медичний облік.

Відповідно до п. 3.2 Статуту, функціональна діяльність установи і оплата праці здійснюється за рахунок бюджетних коштів, які розподіляються Київським міським дитячим санаторно-курортним медичним об`єднанням через головну бухгалтерію.

Згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 за 2013 - 2014 роки, заробітна плата нараховувалася і виплачувалася ОСОБА_1 . Дитячим протитуберкульозним санаторієм «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання (а. с. 46).

Частиною четвертою статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи.

Згідно із приписами статті 80 Цивільного кодексу України юридична особа наділена цивільною правоздатністю і дієздатністю та може бути позивачем та відповідачем у суді.

У відповідності до положень статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, саме до повноважень санаторію, як юридичної особи, відноситься вирішення питань щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати в установленому порядку, а отже саме до цієї особи ОСОБА_1 мав пред`являти позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати. Саме в цьому контексті зроблено висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не є роботодавцем, з яким позивач перебував у трудових відносинах, а тому позовні вимоги до нього є безпідставними. Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, в яких позивачем вказується на помилковість такого висновку.

За відсутності належного відповідача - Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання- позов не може бути вирішений по суті відповідно до закону незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 304/1745/18 (провадження № 61-22663св19), від 17 березня 2021 року в справі № 731/115/20 (провадження № 61-15526св20).

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надавши належну оцінку та взаємному зв`язку доказів у їх сукупності, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, і прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що пред`явлення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем укладався з Департаментом строковий трудовий договір (контракт), а наказом Департаменту його було призначено на посаду головного лікаря, а в подальшому, на підставі судового рішення, звільнено з посади наказом Департаменту від 06 березня 2020 року № 367/а, розірвавши контракт від 18 жовтня 2013 року, та що відповідно до ст. 21 КЗпП України стороною трудового договору є власник підприємства, і оскільки саме відповідач приймав його на роботу та звільняв, тому як на роботодавця на нього покладений обов`язок щодо проведення всіх виплат у день його звільнення, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ОСОБА_1 був штатним працівником не Департаменту, а санаторію, який як самостійний суб`єкт господарювання нараховував і виплачував йому заробітну плату, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що не підлягає доказуванню відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України можливість заявлення вимог про стягнення заробітної плати та середнього заробітку безпосередньо до роботодавця, з яким було укладено контракт, встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року в справі № 761/16878/19, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Разом із тим, висновки суду першої інстанції, здійснені за результатами встановлення певних обставин і викладені в мотивувальній частині рішення, самі по собі не можуть вважатися преюдиційними фактами, оскільки судом не встановлено обставин порушення Департаментом трудових прав позивача щодо виплати заробітної плати, отже доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції застосовано закон, який не підлягає застосуванню в даних правовідносинах, а саме ст. 77 ГК України, оскільки судом першої інстанції при встановленні характеру спірних правовідносин таким чином перевірено відсутність передбачених законом підстав для покладення відповідальності за зобов`язаннями (зокрема зобов`язаннями з виплати заробітної плати) комунальної установи на орган, якому така установа підпорядковується, що має значення для встановлення належності суб`єктного складу при розгляді справи.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки, зроблені в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року у справі № 761/16878/19 щодо обов`язку власника підприємства надавати на його вимогу довідку про розмір заробітної плати, оскільки такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, і оскільки з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що зазначена ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року була скасована при апеляційному перегляді 01 серпня 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, не знайшли під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано зміст і підставу заявлених позовних вимог, характер спірних правовідносин, не встановлено фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.