Єдиний унікальний номер 726/204/21
Номер провадження 2/725/138/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2021 року м.Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Федіної А.В.,

за участю секретаря судового засідання Кожолянко А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

та третьої особи ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_5 , приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Литвинчук Олена Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку нерухомого майна, скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію свідоцтва про право власності, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року позивач звернулась до Садгірського районного суду м.Чернівці з вище вказаним позовом, який ухвалою від 04.02.2021 року за правилами виключної підсудності передано для розгляду Першотравневому районному суду м.Чернівці.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що у липні 1997 року вона познайомилась з ОСОБА_6 з яким у літку 2001 року почала проживати однією сім`єю в орендованій кімнаті у квартирі за адресою АДРЕСА_1 . При цьому, їй було відомо, що ОСОБА_6 ще у грудні 1992 року розлучився зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_3 .

В подальшому, у зв`язку з відсутністю власного житла, ОСОБА_6 29.09.2003 року придбав квартиру АДРЕСА_2 , де вони продовжували спільно проживати та 18.02.2005 року одружились.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер та після його смерті відкрилась спадщина на належну йому квартиру АДРЕСА_2 , яку вона, як дружина спадкодавця прийняти не може, оскільки з листа приватного нотаріуса Литвинчук О.В., а також із усної розмови з останньою їй стало відомо про те, що відповідачці ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину вказаної квартири так як на момент її придбання ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з останньою, оскільки реєстрація факту розірвання шлюбу між ними була здійснена 03.11.2003 року, незважаючи на те, що рішення суду про розірвання шлюбу було винесене судом 21.12.1991 року.

Позивач вважає, що на спірну квартиру не може поширюватись правовий режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 фактичні шлюбні відносини були припинені ще у 1992 році, вони не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та з 2001 року ОСОБА_6 проживав однією сім`єю разом з нею. Таким чином, сам факт придбання майна у період зареєстрованого шлюбу не може свідчити про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки окрім формальної підстави - зареєстрованого шлюбу, доказуванню підлягає також факт спільної участі подружжя (коштами, працею). Натомість під час придбання спірної квартири ОСОБА_6 не вів спільного господарства з ОСОБА_3 та у них був відсутній спільний бюджет, у зв`язку з чим таке майно не може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя, а тому видане нотаріусом на підставі ст. 71 Закону України «Про нотаріат» ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на 1/2 частку вказаної квартири підлягає скасуванню.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, правові позиції Верховного суду, просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину в спільному майні на квартиру АДРЕСА_2 , видане приватним нотаріусом Литвинчук О.В. 07.10.2020 року на ім`я ОСОБА_3 ; скасувати рішення приватного нотаріуса Литвинчук О.В. від 07.10.2020 року про реєстрацію свідоцтва про право власності на 1/2 частину в спільному майні на квартиру АДРЕСА_2 видане ОСОБА_3 , зареєстроване в Державному реєстрі про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно; визнати за нею право власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_2 .

На вказану позовну заяву надійшов відзив в якому відповідач позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на наступні обставини.

Так, з 17.07.1977 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який між ними був розірваний на підставі рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 21.12.1992 року. Натомість, після розірвання шлюбу в судовому порядку вони досягли примирення, розірвання шлюбу в органах РАЦСу не реєстрували, оскільки їм було відомо про те, що саме з моменту отримання свідоцтва про розірвання шлюбу такий шлюб юридично вважається розірваним. Отже, вони продовжували проживати однією сім`єю за адресою АДРЕСА_3 , виховуючи спільного сина - ОСОБА_5 .

В подальшому, у зв`язку з низькими доходами родини, відповідач вимушена була періодично виїжджати на заробітки за кордон, зокрема в період часу з другої половини 2001 року по першу половину 2003 року вона перебувала в Італії, а ОСОБА_6 отримував від неї грошові перекази для утримання їх сина та забезпечення побутових потреб родини. Оскільки їх родина не мала власного житла, а ОСОБА_6 не отримував достатніх доходів для забезпечення навіть елементарних потреб сім`ї, вона накопичувала зароблені за кордоном кошти за які 29.09.2003 року їх родина придбала спірну квартиру, в договорі купівлі-продажу покупцем вказаний ОСОБА_6 з метою подальшого оформлення на його ім`я особових рахунків.

Після придбання вказаної квартири вона знову виїхала за кордон, а ОСОБА_6 вирішив розірвати шлюб шляхом отримання відповідного свідоцтва у листопаді 2003 року та у 2004 році він почав проживати у спірній квартирі з ОСОБА_7 з якою зареєстрував шлюб у 2005 році.

Вважає, що наведені вище обставини в сукупності з положеннями ст. 22 КпШС в редакцій чинній на момент придбання спірної квартири, підтверджують, що вказане житло було придбане в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя та нотаріусом правомірно видано їй свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Також, відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив в яких остання зазначала, що ОСОБА_6 міг приховувати позашлюбні стосунки з позивачем з метою використання зароблених нею грошових коштів на придбання спірної квартири та, досягнувши своєї мети, зареєстрував факт розірвання шлюбу, отримавши відповідне свідоцтво. Натомість, ставить під сумнів перебування позивача з її колишнім чоловіком у стосунках саме в період з 2001 року з урахуванням того, що офіційно шлюб між ними був зареєстрований у 2005 році. Вважає, що заявлені позивачем свідки не вважаються неупередженими та зацікавлені у вирішенні даного спору на користь позивача, оскільки вони перебувають з позивачем у родинних відносинах.

У відповіді на відзив позивач зазначала, що після винесення судом рішення про розірвання шлюбу у 1992 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не підтримували шлюбних стосунків, відповідачка виїхала в Італію та між ними були ворожі відносини, при цьому в цей період часу ОСОБА_6 вже зустрічався з нею та йому не було відомо про необхідність реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду, а тому вважав себе розлученим.

Відповідно до письмових пояснень третьої особи - приватного нотаріуса Литвинчук О.В. остання зазначала, що перед видачею 07.10.2020 року свідоцтва на частку в спільному майні подружжя після смерті колишнього з подружжя на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 та реєстрації права власності на неї в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень нею було перевірено факт перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі на момент набуття вказаного майна. Зокрема, вказана обставина підтверджується витягами з ДРАЦС від 05.10.202 року № 3 та 3 та свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 , виданого Міським відділом РАГС Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці 03.11.2003 року відповідно до яких шлюб був зареєстрований 17 липня 1977 року та розірваний 03 листопада 2003 року.

Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 15.04.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_5 , який у своїх письмових поясненнях позов не визнав, посилаючись на те, що він разом з батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_3 спільно проживав до 2004 року, при цьому їх доходів не вистачало для забезпечення потреб родини, а тому мама виїхала на заробітки за кордон звідки присилала гроші. На зароблені та передані мамою гроші, а також позичені нею кошти у ОСОБА_8 вони придбали спірну квартиру. Вказана квартира купувалась для проживання батьків, а квартиру АДРЕСА_5 мали залишити йому та його майбутній дружині ОСОБА_9 таким чином, спірна квартира хоча і оформлена на ім`я його батька, проте була придбана на зароблені та позичені кошти матері. Зазначав, що до придбання спірної квартири на час перебування його матері за кордоном його батько - ОСОБА_6 проживав разом з ним та його майбутньою на той час дружиною ОСОБА_10 . Про можливі відносини його батька з іншими жінками у період до 2004 року, зокрема з ОСОБА_7 , йому відомо не було.

Також, в рамках даного спору судом витребувано докази, а саме належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 відкритої за заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про прийняття спадщини.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , будучи також за її згодою допитаною в якості свідка, суду пояснила, що коли вона приблизно у 1997 році познайомилась з ОСОБА_6 то він розповів, що розлучений, але вимушений проживати разом з дружиною в одній квартирі. В подальшому, у них зародились почуття та з 2001 року вони почали разом проживати по АДРЕСА_1 в орендованій кімнаті. В цей час колишня дружина ОСОБА_6 працювала за кордоном. Квартиру по АДРЕСА_4 вони разом з ОСОБА_6 вирішили придбати для спільного проживання, вказане житло вона знайшла по оголошенню та вони разом з ОСОБА_11 розмовляли з продавцем, натомість до нотаріуса не ходили. На придбання вказаної квартири були витрачені її особисті кошти в сумі 3000 доларів США, а також 6000 доларів США дала ОСОБА_3 в рахунок частки, яка б належала ОСОБА_6 у квартирі по АДРЕСА_6 залишилась колишній дружині та сину, а квартиру по АДРЕСА_4 ОСОБА_6 придбав для спільного проживання разом з нею. Просила позов задовольнити, вказуючи на те, що після розірвання шлюбу з відповідачкою її покійний чоловік не мав з нею спільного бюджету та не підтримував шлюбних відносин, а з 2001 року почав проживати разом з нею, у зв`язку з чим вказана квартира не може вважатись їх спільною сумісною власністю як подружжя.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, вказував на те, що сам по собі той факт, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не отримали свідоцтво про розірвання шлюбу на підставі рішення суду не свідчить про те, що їх шлюбні відносини тривали, а майно набуте до отримання у встановленому законом порядку свідоцтва про розірвання шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки для надання майну такого статусу не достатньо перебувати у зареєстрованому шлюбу, а необхідно спільними коштами та спільною працею набути таке майно. Вважає, що належними і допустимим доказами доведено той факт, що позивач та ОСОБА_6 на час придбання спірної квартири вели спільне господарство, проживали разом як подружжя, мали спільний бюджет та придбали спірну квартиру за особисті кошти.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали з підстав зазначених у тексті відзиву та письмових заперечень на відповідь на відзив, надали суду пояснення аналогічні їх змісту.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав, надав суду пояснення аналогічні змісту письмових пояснень, а також, будучи за його згодою допитаним в якості свідка, суду пояснив, що він проживав з батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_3 до 2004 року, в цей час мати часто їздила на заробітки за кодон, а він разом з батьком та своєю майбутньою дружиною з якою в подальшому одружився та розлучився, проживали в АДРЕСА_1 . За весь цей час , до 2004 року, йому не було відомо про існування рішення суду про розірвання шлюбу та він сприймав батьків як подружжя, зокрема у 2004 року батько та мати як подружжя були у нього на весіллі. Спірна квартира була придбана за кошти, які мати заробила за кордоном та позичила, а також частину грошей дав він особисто. Право власності на вказану квартиру оформили на батька, оскільки мати постійно виїжджала на заробітки за кордон.

Третя особа - приватний нотаріус Литвинчук О.В. в судове засідання не з`явилась, у тексті письмових пояснень просила справу розглядати без її участі.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що в період часу з 2001 по 2005 рік проживала в АДРЕСА_1 по сусідству з родиною ОСОБА_13 та їй було відомо зі слів ОСОБА_3 , що у зв`язку із наміром розірвати шлюб з ОСОБА_6 у 2003 році ОСОБА_3 придбала спірну квартиру, при цьому на момент придбання вказаної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали разом.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що вона проживала по АДРЕСА_1 по сусідству з родиною ОСОБА_13 та їй відомо, що спірну квартиру придбала ОСОБА_3 для того, щоб ОСОБА_6 переїхав туди проживати, а квартиру по АДРЕСА_6 мали намір залишити сину ОСОБА_15 та його дружині, оскільки останній мав намір одружитись. Вказану квартиру купували у 2003 році, а в 2004 році їй стало відомо про розірвання шлюбу між ними.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що в період часу з 2003 по 2008 роки він проживав по АДРЕСА_1 по сусідству з родиною ОСОБА_13 . Йому відомо, що ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , їх син ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_17 проживали разом, а в подальшому ОСОБА_18 , яка часто виїжджала на заробітки за кордон, разом із сином вирішили придбати квартиру для ОСОБА_6 .. Зазначав, що він разом з ОСОБА_3 їхав до нотаріуса в якого оформлявся договір купівлі-продажу та вони везли велику суму коштів, при цьому ОСОБА_6 у нотаріуса не був присутнім.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що коли ОСОБА_3 приїхала з-за кордону вона позичала у нього 2000 доларів на придбання квартири. На момент оформлення договору у нотаріуса були присутні він, товариш ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Позичені кошти йому повернула ОСОБА_18 та йому не було відомо про те, що їх шлюб з ОСОБА_6 було розірвано.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснила, що у 2003 році спільно проживали ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , а ОСОБА_18 була на заробітках за кордоном. При цьому їй відомо, що квартиру по АДРЕСА_4 придбала саме ОСОБА_18 , щодо розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_11 вона нічого не знала, а ОСОБА_7 бачила одного разу у вказаній квартирі.

Свідок ОСОБА_23 суду пояснила, що у 1999 році вона познайомилась з ОСОБА_5 та починаючи з 2002 року вони разом проживали з його батьком ОСОБА_11 у квартирі по АДРЕСА_1 , а мати ОСОБА_24 перебувала за кордоном. В подальшому, ОСОБА_18 придбала квартиру по АДРЕСА_4 та у вказану квартиру переїхав проживати ОСОБА_11 . Спочатку він там жив один, а невдовзі до нього переїхала ОСОБА_25 .

Свідок ОСОБА_26 суду пояснив, що покійний ОСОБА_6 проживав разом з ОСОБА_1 у його квартирі, яку орендували за 100 доларів у місяць та йому відомо, що з колишньою дружиною ОСОБА_18 , останній не проживав.

Свідок ОСОБА_27 суду пояснив, що ОСОБА_7 є сестрою його дружини та йому відомо, що ОСОБА_11 розлучився з колишньою дружиною та проживав з ОСОБА_7 . Саме ОСОБА_28 обрала квартиру по АДРЕСА_4 за оголошенням для спільного проживання з ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_29 пояснив, що він є племінником ОСОБА_7 та з приводу спірних правовідносин йому відомо, що у 2001 році його тітка разом з ОСОБА_6 орендували квартиру та проживали разом, натомість вони збирали гроші та шукали власне житло і з цією метою він купував тітці газети з оголошеннями про продаж квартир. У вересні 2003 року ОСОБА_11 та ОСОБА_28 переїхали у квартиру по АДРЕСА_4 .

Свідок ОСОБА_30 суду пояснила, що давно знайома з позивачкою та її покійним чоловіком, які спочатку проживали в орендованій квартирі, у зв`язку з чим були в пошуках власного житла. В подальшому, останні переїхали у власну квартиру та зареєстрували шлюб. Обставини придбання квартири їй невідомі, проте вважає, що вони купили житло за власні кошти.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, покази свідків, а також сторін та третьої особи допитаних в якості свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно вимог ст. 12 Закону України «Про власність» в редакцій чинній станом на 29.09.2003 року, праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Так, судом встановлено, що 29.09.2003 року між ОСОБА_31 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., відповідно до якого ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Право власності покупця ОСОБА_6 на підставі вказаного договору було зареєстровано у встановленому на той час порядку, що підтверджується відповідною відміткою на договорі та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а/с 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно (а/с 10).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №7/2019 щодо майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10.10.2019 року з заявами про прийняття спадщини після смерті батька до приватного нотаріуса Литвинчук О.В. звернувся син спадкодавця - ОСОБА_5 та 21.11.2019 року дружина спадкодавця ОСОБА_7 (а/с 123, 134).

15.02.2021 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на належну спадкодавцю 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , іншим спадкоємцем за законом зазначено дружину спадкодавця ОСОБА_7 , якій свідоцтво про право на спадщину ще не видано (а/с 102).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 1/4 частку спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька (а/с 103).

Окрім того, 07.10.2020 року до приватного нотаріуса звернулась колишня дружина покійного ОСОБА_6 ОСОБА_3 з заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні колишнього подружжя після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_6 , шлюб з яким зареєстровано 17.09.1977 року та розірвано 03.11.2003 року, а саме на квартиру АДРЕСА_2 (а/с 160).

У відповідності до вимог ст. 71 Закону України «Про нотаріат», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності.

Так, 07.10.2020 року приватним нотаріусом Литвинчук О.В. видано ОСОБА_21 свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя після смерті колишнього з подружжя ОСОБА_6 , а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 . На підставі вказаного свідоцтва за ОСОБА_3 та зареєстровано право власності на вказану частку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 38557479 від 07.10.2020 року (а/с 104, 105).

Вважаючи, що на спірну квартиру не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, позивач звернулась до суду з даним позовом, натомість такі доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17.07.1977 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_32 було зареєстровано шлюб (а/с 74).

В подальшому, 03.11.2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м.Чернівці видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , актовий запис про розірвання шлюбу №952 від 03.11.2003 року (а/с 20).

У відповідності до вимог ст. 44 КпШС, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 вважається розірваним з 03.11.2003 року, тобто з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, а тому спірна квартира вважається набутою ОСОБА_6 в період шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 .

За змістом ст. 22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до вимог ст.ст. 60, 63, 65, 66 СК України, в чинній редакції, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

З системного аналізу вище наведеного вбачається, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, натомість зазначена презумпція може бути спростована, при цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того хто її спростовує (аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.)

Суд погоджується із доводами позивача та її представника про те, що самого тільки факту перебування в зареєстрованому шлюбі для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя є недостатньо та згідно правових висновків, висловлених Верховним Судом України у справах № 6-79цс13, № 6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Так, з показів свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_8 та ОСОБА_23 вбачається, що грошові кошти на придбання спірної квартири заробляла відповідач ОСОБА_3 за кордоном, а також вона позичала ці кошти у ОСОБА_8 , який також разом з ОСОБА_16 підтвердив, що саме ОСОБА_3 привозила кошти до нотаріуса в день оформлення договору купівлі-продажу.

Такі покази вказаних свідків також узгоджуються з поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Покази свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 не спростовують вказаних вище обставин, а лише свідчать про те, що ОСОБА_7 , проживаючи з ОСОБА_6 на орендованій квартирі планувала придбати з ним власне житло, при цьому вказані особи не були безпосередніми свідками обставин придбання спірної квартири.

Також, не спростовують того факту, що ОСОБА_3 приймала участь у придбані спірної квартири, надаючи відповідні кошти, покази ОСОБА_7 , допитаної в якості свідка, про те, що вона надала 3000 доларів США на придбання спірної квартири, при цьому ОСОБА_7 не заперечувала того, що частину коштів в рахунок сплати вартості спірної квартири дійсно надала ОСОБА_3 , вважаючи, що таким чином остання компенсувала колишньому чоловіку вартість частки іншої квартири по АДРЕСА_1 .

Слід також зазначити, що згідно ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Натомість, позивачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_6 за особисті кошти або ж внаслідок його спільної праці з ОСОБА_7 в період їх спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Враховуючи вище наведені вище обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що приватний нотаріус Литвинчук О.В. при видачі ОСОБА_3 свідоцтва від 07.10.2020 року про право власності на частку в спільному майні подружжя після смерті колишнього з подружжя та на його підставі реєстрації права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, діяла правомірно, відповідно до вимог закону та в межах своїх повноважень.

За наслідками судового розгляду даного спору судом не здобуто належних та допустимих доказів для скасування вказаного свідоцтва та відповідно скасування здійсненої на його підставі державної реєстрації права власності на частку спірного нерухомого майна, а також підстав для визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Так, відповідачем не надано суду доказів понесених судових витрат для їх розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. 71 Закону України «Про нотаріат», ст.. 12, 17 Закону України «Про власність», ст.ст. 22, 44 КпШС в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин, ст.ст. 15, 16, 328 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 65, 66 СК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 1, 12, 76-89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_21 , треті особи ОСОБА_20 , приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Литвинчук Олена Віталіївна про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку нерухомого майна, скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію свідоцтва про право власності, визнання права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці відповідно до вимог п. 15.5 Розділу ХІІІ ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 19 серпня 2021 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці А. В. Федіна