ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1950/21 Номер провадження 22-ц/814/1819/21Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Прядкіної О.В., Чумак О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 31 травня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 25.02.2021 року ОСОБА_1 припинив трудові відносини з відповідачем -ТОВ «Експрес вантаж», звільнення з посади відбулося на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В день звільнення виплата належної позивачу заробітної плати здійснена не була.

З урахуванням наведеного просив стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 17000,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес вантаж» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж» на користь ОСОБА_1 заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 12673,79грн, середній заробіток в розмірі 30989,46грн, 908 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору, 3000,00 грн понесених судових витрат на правничу допомогу, всього 47571,25 грн.

Рішення допущено до негайного виконання в частині стягнення заробітної плати в сумі 10100,00грн, в іншій частині рішення підлягає виконанню після набрання рішенням законної сили.

З вказаним рішенням не погодився відповідач, який подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення районного суду змінити, зменшивши суму заборгованості по заробітній платі та зменшити суму середнього заробітку за час затримки, враховуючи практику Верховного Суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що, після постановлення місцевим судом оскаржуваного судового рішення про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, відповідачем 04.06.2021 року було перераховано позивачу 8000,00 грн, тобто реальним невиплаченим залишком заборгованості є кошти в сумі 4673,79грн.

Зазначають, що відповідні кошти були виплачені, як тільки на рахунках підприємства з`явились гроші, оскільки наразі підприємство перебуває у складному становищі. Окрім того, вказують, що 25.06.2021 року відповідач перерахував на рахунок ВДВС 2100,00 грн для погашення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 , тобто невиплаченою сумою боргу є 2573,79, а не стягнуті судовим рішенням - 12673,79грн.

Також, ТОВ «Експрес Вантаж» вказує на наявність підстав для зменшення суми стягнення середнього заробітку з урахуванням принципу співмірності, та з урахуванням скрутного матеріального становища відповідача, а саме негативного балансу на рахунках підприємства.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про її часткове задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей з трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 від 04.07.2008 року, позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах та звільнений 25.02.2021 року з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України згідно з наказом №197-П від 24.02.2021 року (а.с.5).

Також, місцевим судовим установлено та не заперечується сторонами, що відповідач заробітну плату позивачу в день звільнення не виплатив, та розмір заборгованості станом на час вирішення справи складав 12673,79 грн., що включає в себе розмір компенсації за невикористану відпустку (а.с.33).

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив із того, що, оскільки, в порушення норм ст.115 КЗпП України позивачу в день звільнення відповідач заробітну плату не виплатив, то така підлягає до стягнення у визначеному розмірі.

Також, оскільки мало місце прострочення виплати заробітної плати, до стягнення підлягає виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в 499,83 грн. за період з 26 лютого 2021 року по 31 травня 2021 року, 3 місяці (62 робочих дні), в сумі 30989,46 грн.

Проте, такі висновки місцевого суду не в повній мірі відповідають обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Так, матеріалами даної справи установлено, що відповідачем із ОСОБА_1 , в день звільнення, належним чином розрахунку проведено не було, а тому така сума була правомірно стягнута оскаржуваним рішенням у визначеному розмірі - 12673,79грн, що включає в себе розмір компенсації за невикористану відпустку (а.с.33).

Доводи апелянта стосовно того, що 04.06.2021 року та 25.06.2021 року відповідачем було здійснено погашення суми заборгованості зі заробітної плати в розмірі 8 тис. грн. та 2100,00 грн відповідно, а тому невиплаченою сумою боргу є 2573,79, а не стягнуті судовим рішенням - 12673,79грн, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки оскаржуваним судовим рішенням було стягнуто фактичний розмір заборгованості станом на момент постановлення такого рішення, а вчинення відповідних виплат після 31.05.2021 року в жодній мірі не може вказувати на помилковість висновків суду, а є діями відповідача, спрямованими на виконання такого рішення.

Приписами статті 233 Кодексу законів про працю України та пунктом 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 визначено, що суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з`ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Також, в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина (Особа-5) щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався ( пункт 1 резолютивної частини рішення).

Так, матеріалами даної справи установлено, що Підприємством не було виплачено позивачу всіх сум, належних йому при звільненні.

Колегія суддів погоджується з належністю вчиненого місцевим судом розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2021 року по 31 травня 2021 року (62 робочих дні) виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в 499,83 грн. (а.с.33), а саме 30989,46 грн. (499,83*62).

Вказаний розрахунок відповідачем на підставі належних та допустимих доказів не спростовано.

Проте, колегія суддів вважає такий розмір стягнення в сумі 30989,46грн, непропорційно обтяжливим для роботодавця з урахуванням наступного.

Великою Палатою Верховного Суду 26 червня 2019 року зроблено правовий висновок у справі №761/9584/15-ц щодо регулює дані правовідносини. Так, зокрема зазначено:

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - Іншіобставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц).

Колегія суддів, беручи до уваги висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, приходить до висновку про наявність підстав для застосування до обставин даної справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Так, матеріалами справи установлено, що сума заборгованості із заробітної плати (12673,79грн), яку стягнуто місцевим судом, є більш ніж в половину меншою, ніж сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (30989,46грн), період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості не є значним та становить 62 робочих дні (з 26 лютого 2021 року по 31 травня 2021 року), тривалість такого періоду була пов`язана зі скрутним фінансовим становищем на підприємстві, негативним балансом за перший квартал 2021 року (а.с.69).

Відтак, апеляційний суд, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, порівняно невеликий період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який, до того ж, був пов`язаний зі зміною керівництва та скрутним фінансовим становищем на підприємстві, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 18000,00грн.

З урахуванням наведеного, рішення місцевого суду підлягає зміні в частині визначення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж», задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтава від 31 травня 2021 року, змінити, зменшити суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Вантаж»на користь ОСОБА_1 з 30989,46грн (тридцяти тисяч дев`ятиста вісімдесяти дев`яти гривень 46коп) до 18000,00грн (вісімнадцяти тисяч гривень).

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ О.В. Прядкіна

О.В. Чумак