Справа № 343/827/21
Провадження № 22-ц/4808/1134/21
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Максимів Ю.В.

з участю апелянта, представника заявника Кориневич І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2021 року, постановлену у складі судді Тураша В.А. у м. Долина, у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу,

в с т а н о в и в:

Судовим наказом Долинського районного суду від 13 травня 2021 по справі №343/827/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Нова Долина» 2 378,98 грн заборгованості за надану йому послугу з управління багатоквартирним будинком за період з 01.07.2019 року по 30.04.2021 року, 153,72 грн інфляційних втрат та 61,63 грн 3% річних від суми основного боргу, а всього 2 594,33 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Нова Долина» 227 грн сплаченого судового збору та 660 грн відшкодування витрат на надання правничої допомоги.

01 червня 2021 року до суду поступила заява ОСОБА_1 про скасування зазначеного судового наказу, в якій заявник також просив стягнути з ТзОВ «Нова Долина» на свою користь 2 000 грн відшкодування витрат на надання правової (правничої) допомоги; звільнити його від сплати судового збору та судових витрат за подання заяви про скасування судового наказу відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», так як він має інвалідність 2 групи загального захворювання; стягнути з ТзОВ «Нова Долина» на користь держави Україна судовий збір за скасування судового наказу.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу задоволено частково. Судовий наказ від 13 травня 2021 року, виданий Долинським районним судом Івано-Франківської області за заявою ТзОВ «Нова Долина» про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Нова Долина» 2 378,98 грн заборгованості за надану йому послугу з управління багатоквартирним будинком за період з 01.07.2019 року по 30.04.2021 року, 153,72 грн інфляційних втрат та 61,63 грн 3% річних від суми основного боргу, а всього 2 594,33 грн, 227,00 грн сплаченого судового збору та 660,00 грн відшкодування витрат на надання правничої допомоги - скасовано. У іншій частині заявлених вимог відмовлено. Роз`яснено ТзОВ «Нова Долина» про право звернутися до суду з тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

На зазначену ухвалу в частині відмови у стягненні витрат за надання правової допомоги, понесеної за подання заяви про скасування судового наказу, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд зробив помилковий висновок, вказавши, що у задоволенні заяви про скасування судового наказу в частині вимог про стягнення витрат на надання правової (правничої) допомоги слід відмовити, оскільки зі змісту норм ЦПК України вбачається, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе лише у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження такі судові витрати не відшкодовуються.

Апелянт вважає, що суд мав керуватися загальними засадами цивільного судочинства, серед яких діє принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене рішення.

Відповідно до статей 137, 141 ЦПК України якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Згідно ст. 258 ЦПК України судовими рішення є: ухвали, рішення, постанови, судові накази. Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06.07.2015 року у справі «Заїченко проти України»).

З урахуванням викладеного, а також загальних засад цивільно-процесуального законодавства щодо необхідності відшкодування обґрунтованих судових витрат на правничу допомогу, апелянт вважає, що суд має застосувати аналогію права і відшкодувати йому понесені витрати на правничу допомогу, результатом надання якої стало скасування судового наказу.

Стверджує, що суд поставив його не в рівні права, стягуючи з нього по судовому наказу кошти на правничу допомогу на користь заявника і позбавляючи його права на стягнення із заявника коштів на правничу допомогу при скасуванні судового наказу. Вважає, що заявник безпідставно подав на нього в суд, а суд видав судовий наказ і він змушений був витрачати свій дорогоцінний час і власні кошти, щоб звернутись до адвоката за правничою допомогою для скасування цього судового наказу. Якщо судом прийнято рішення про задоволення його позовних вимог в частині скасування судового наказу, то понесенні витрати на правничу допомогу при скасуванні судового наказу мають бути йому відшкодовані.

З цих підстав просить ухвалу суду першої інстанції в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути на його користь витрати на надання правової допомоги.

Представник ТзОВ «Нова Долина» подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу в оскарженій частині - без змін. Стверджує, що суд правильно застосував норми процесуального права та постановив законну ухвалу. Крім того, вважає, що заявлений розмір витрат апелянта на правову допомогу у розмірі 2 000 грн є неспівмірним із складністю справи та явно завищеним, оскільки ТзОВ «Нова Долина» понесло витрати на правову допомогу, надану також кваліфікованим адвокатом щодо заяви про видачу судового наказу у сумі 660 грн, а розгляд справи про скасування судового наказу відбувається без судового засідання і виклику сторін на основі поданих суду документів.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ТзОВ «Нова Долина» заперечила доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвала суду першої інстанції оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на надання правової (правничої) допомоги, тому відповідно до положень ст. 367 ЦПК України законність постановленої ухвали в іншій частині колегією суддів не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь витрат на надання правової (правничої) допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе лише у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження такі судові витрати не відшкодовуються.

Такий висновок суду узгоджується з нормами процесуального права.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється, зокрема, за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (ч. 3 ст. 19 ЦПК України).

Особливістю наказного провадження є те, що суддя у встановленому законом випадку, за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання та виклику заявника і боржника, на основі поданої заяви, приймає судове рішення у вигляді судового наказу.

Згідно ч. 1 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 160 ЦПК України з заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом належить право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 161 ЦПК України містить вичерпний перелік вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

В силу ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який видав судовий наказ, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 161 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 164 ЦПК України, у разі відмови у видачі судового наказу або у разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленого за подання позовної заяви.

Отже, з огляду на наведені правові норми, в порядку наказного провадження судом вирішується лише конкретно визначений законом перелік вимог, судовий наказ не може бути виданий судом по вимогах, які прямо не зазначені в законі, судовий наказ видається без судового розгляду, без виклику боржника та стягувача у судове засідання, без заслуховування їх пояснень. При цьому змагання сторін у межах гласного вирішення справи, у ході якого сторони наводять доводи, покликані підтвердити їх правоту, спростувати аргументи протилежної сторони, відсутні. Наказ суду ґрунтується на поданих заявником документах, на повідомлених ним доводах, покликаних переконати суд у тому, що підстави для звернення до суду з позовом відсутні у зв`язку з безспірністю вимог.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До останніх віднесені витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз, витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (ч. 2 ст. 42 ЦПК України).

Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом ІІ ЦПК України «Наказне провадження». Вказаний розділ ЦПК України окремо не встановлює порядку відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, які понесені боржником.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В силу положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу наведених норм процесуального права слідує, що судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів ч.ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 ст. 141 ЦПК України.

Розгляд справи в наказному провадженні є безспірне вирішення справи, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Положеннями ч. 2 ст. 160 ЦПК України передбачено право особи звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу, якщо вона вважає, що їй належить право вимоги.

Отже, саме по собі звернення кредитора (стягувача) з такою заявою до суду про видачу судового наказу не свідчить про необґрунтованість дій останнього (зловживання своїми правами), що могло б бути підставою для стягнення судових витрат, оскільки зазначене є його диспозитивним правом, передбаченим процесуальним законодавством.

Крім того, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, та за правилами наказного провадження стягувач в справі буде позбавлений можливості довести неспівмірність заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу або погодитися з розміром цих витрат.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 в частині стягнення з заявника витрат на надання правової (правничої) допомоги.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 607/1219/18, який полягає в тому, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження.

З наведених підстав не підлягає задоволенню і заява апелянта ОСОБА_1 , подана його представником адвокатом Мушинським В.Т. у формі клопотання, про стягнення з заявника (стягувача) ТзОВ «Нова Долина» на користь ОСОБА_1 5000 грн понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року