Головуючий суддя в суді І інстанції
Єдиний унікальний № 374/84/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року Ржищівський міський суд Київської області в складі :

головуючої судді - Козіної С.М.,

за участі:

секретаря - Проценко Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1 (не з`явився),

відповідача - ОСОБА_2 (не з`явився),

представника третьої особи - (не з`явився),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ржищів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ржищівська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

9 квітня 2021 року позивач подав до суду вищезазначений позов, який останній мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , який належав їй, і в якому також зареєстрований та проживав позивач на момент смерті матері. 02 жовтня 2020 року позивач зі своїм братом ОСОБА_2 - відповідачем у справі, прибули до Ржищівської міської державної нотаріальної контори з метою подання заяв про прийняття належної їм за законом спадщини після смерті матері, у тому числі і на зазначений вище житловий будинок. При цьому, з попередніх розмов з братом, позивач зрозумів, що остільки житловий будинок належав їхнім батькові та матері в рівних частках - по 1/2 то, тому з них, хто відмовиться від материної частки, автоматично переходить у власність частка покійного батька. Тому позивач з братом домовилися, що таку заяву напише позивач, а брат, відповідно, бере на себе зобов`язання щодо подальшого оформлення майнових прав на спадковий будинок, по 1/2 його часток на кожного з них. І навіть зміст пояснень нотаріуса під час написання спірної заяви щодо подальших правових наслідків цієї відмови, позивач зрозумів саме так, що відмовляється виключно від 1/2 частки будинку, що належала його матері. При цьому позивач був переконаний в тому, що залишиться власником частки у будинку, яка належала його покійному батькові, остільки за життя батьків будинок їм належав на праві спільної сумісної власності. Проте, як з`ясувалося пізніше, позивач помилився щодо обставин подачі заяви про відмову від спадщини, природи даного правочину та не усвідомлював правових наслідків своїх дій. Таким чином, підписуючи заяву про відмову від спадщини на користь відповідача, позивач помилявся відносно її природи, оскільки вважав, що відмовляється лише від 1/2 частки спадщини у житловому будинку, а не від всієї спадщини, остільки у нього, як і у відповідача також є діти, яких він як батько, повинен у подальшому забезпечити окремим житлом. Тобто, в даному випадку волевиявлення позивача, виражене в зазначеній заяві від 02 жовтня 2020 року, не відповідало його внутрішній волі, а тому, позивач вважає, що має всі правові підстави щодо звернення до суду з позовом про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В позовній заяві позивач просив визнати недійсною подану ним 02 жовтня 2020 року заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримував у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи в силу ст. 128-131 ЦПК України повідомлений належним чином, шляхом отримання 15 травня 2021 року рекомендованого листа з повідомленням про вручення поштового відправлення з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками (а.с. 26). Відзив на позов у встановленому законом порядк не подав.

Представник Ржищівської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився з поважних причин.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 4 ЦІ ІК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_3 , про що 26 серпня 2020 року було складено актовий запис № 81, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 251373380 від 6 квітня 2021 року, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а.с. 10).

За даними Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 61909285 від 2 жовтня 2020 року, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено спадкову справу № 89/2020 (а.с. 11).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 2 жовтня 2020 року, останній відмовився від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 (а.с. 12).

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно норми ч.1, 5 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України.

Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Частиною 6 ст. 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 5 ст. 1274 ЦК України, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233 ЦК України. З урахуванням того, що відмова від спадщини - односторонній правочин, а згідно з ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсний. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК, а відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки, передбачені статтею 229 ЦК України, згідно з якою якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. При цьому істотне значення, зокрема, має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини щодо яких помилялась сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Нормою ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ржищівська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини.

Керуючись ст. 203, 215, 216, 229, 321, 1216, 1217, 1223, 1268, 1273, 1274, 1296 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 81, 82, 141, 142, 198, 200, 206, 223, 247, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ржищівська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсною подану ОСОБА_1 02 жовтня 2020 року заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до Київського апеляційного суду через Ржищівський міський суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя