Провадження № 22-ц/824/4154/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 квітня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 грудня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ТОВ «Рада 1» звернулосядо суду із вказаним позовом, який мотивувало тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з утримання будинку і прибудинкової території, які надаються ТОВ «Рада 1». Вказані послуги надаються позивачем відповідно до укладеного між сторонами договору № УЖ/Р1-/29/09/16 від 10 жовтня 2016 року. Тарифи напослуги з утримання будинку розраховуються відповідно до розпорядження КМДА № 386 від 03 квітня 2017 року.

Вказував, що згідно п.2.2 договору про надання послуг відповідач зобов`язався оплачувати послуги щомісяця до 20 числа, однак належним чином не виконує своїх обов`язків, в результаті чого за період із 01 листопада 2019 року по 30 вересня 2020 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 17581,09 грн. Несплатою вартості наданих послуг відповідач порушує права позивача, а тому борг має бути стягнутий в судовому порядку. Окрім того, відповідач на підставі ст.625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат і 3 % річних, а також з урахуванням обумовленої п.4.1.2 договору пені у розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочки. У зв`язку з наведенимпросив стягнути з відповідача на його користь борг за період із 01 листопада 2019 року по 30 вересня 2020 року в розмірі 19062,21 грн., з яких: 17581,09 - основний борг, 87,41 інфляційних втрат, 11,36 грн. - 3 % річних, 1382, 35 грн. - пені, та судовий збір у розмірі 2102 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 16 грудня 2020 року позов задоволено.Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада 1» 19062,21 грн. боргу та судовий збір у розмірі 2102 грн.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

- 2 -

Скарга мотивована тим, що він дійсно є власником квартири із 31 серпня 2016 року відповідно до договорів іпотеки №,№ 1987, 1989, 1990, 1991 від 30 травня 2013 року і зареєстрований у квартирі. Однак, в`їхати до квартири або іншим чином користуватися цією квартирою він не може, бо попередній власник ОСОБА_2 перешкоджає йому у користуванні, не відчиняє дверей, уникає будь-яких контактів, фактично користуючись квартирою без будь-яких правих підстав. Справа щодо виселення ОСОБА_2 з квартири розглядається Печерським районним судом м.Києва (справа № 757/25750/20-ц). Вважає, що фактично споживачем послуг є ОСОБА_2 та члени його родини, який і має бути відповідачем у справі, що стверджується судовою практикою (постанови Верховного Суду України: від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанова Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Вказує, що про пиняте судом рішення він випадково дізнався із сайту «Судова влада України» та ЄДРСР, не був належно повідомлений про розгляд судом даної справи та не зміг надіслати будь-які заперечення щодо позовних вимог, що є прушенням принципів пропорційності, змагальності, права на правничу допомогу та є окремою підставою для скасування рішення.

Позивач ТОВ «Рада 1» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 19062,21 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справиздійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволенняз наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач ОСОБА_1 як власник квартири у багатоквартирному будинку не проводить оплату за надані послуги з утримання будинку і прибудинкової території, має заборгованість, що у свою чергу порушує права позивача як надавача послуг та є підставою для стягнення боргу в судовому порядку з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення боргу за надані послуги за період із 01 листопада 2019 року, а відтак спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, який уведений в дію з 01 травня 2019 року.

Згідно п.1 ст.5 вказаного Закону до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових

- 3 -

приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч.1 ст.9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно частин 1 та 2 ст.12 цього Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем (ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року).

Судом першої інстанції встановлено, щовідповідач є власником чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 листопада 2020 року (а.с.11-12).

Відповідач зареєтрований у вказаній квартирі у встановленому законом порядку.

Позивач ТОВ «Рада 1» надає відповідачу ОСОБА_1 послуги з утримання будинку, споруд і прибудинкової території відповідно до укладеного 10 жовтня 2016 року між сторонами договору № УЖ/Р1-/29/09/16 на надання житлово-комунальних послуг.

Згідно п. 2.2 договору відповідач взяв на себе зобов`язання вносити передбачену договором плату за послуги за один місяць до 20-го числа місяця, що передує розрахунковому.

Відповідно до пункту 4.1.2 договору за несвоєчасну оплату відповідач несе відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше 100 % загальної суми боргу.

Також судом встановлено, що відповідач не в повному обсязі оплачує надані послуги, за період із 01 листопада 2019 року по 30 вересня 2020 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 17581,09 грн., на яку позачем нараховано 87,41 інфляційних втрат, 11,36 грн. - 3 % річних, 1382, 35 грн. - пені.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За таких обставин, враховуючи, що неоплата відповідачем наданих послуг зутримання будинку, споруд і прибудинкової території порушує права позивача як надавача цих послуг, які підлягають до захисту, суд першої інстанції вірно задоволив вимоги та стягнув з відповідача на користь позивача борг з урахуванням інфляційних втрат, 3 % річних

- 4 -

та пені, передбаченої укладеним між сторонами договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач як власник квартири не має змоги вселитися до неї, бо попередній власник ОСОБА_2 не впускає його щдо квартири, фактично користуючись нею без будь-яких правих підстав, а тому саме ОСОБА_2 має бути відповідачем у справі, як фактичний споживач послуг, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Судом незаперечно встановлено, що із серпня 2016 року власником квартири є відповідач, який і несе обов`язок по її утриманню, в тому числі обов`язок сплати за надані житлово-комунальні ослуги.

Таке обумовлено ст.151 ЖК України, згідно якої громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

При цьому відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що згідно ст.41 Конституції, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, а згідно ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Тобто дані норми пкладають саме на особу, яка є власником майна, обов`язки у відношенні цього майна, яких власник має дотримуватися.

Посилання відповідача на те, що така його позиція, щодо відсутності обов`язку сплачувати послуги з огляду на його непроживання у квартирі підтверджується судовою практикою, зокрема постановами Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також постаново Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 недоречні.

Встановлені судами обставини та правові висновки у наведених справах є зовсім іншими ніж в даній справі, яка переглядається за скаргою відповідача.

Так у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 міститься правовий висновок про те, що закріплена в п.10 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування ч.2 ст.625 ЦК України щодо нарахувань на суму боргу інфляційних втрат та трьох % річних.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок про те, що споживачі зобов'язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, незалежно вді наявності чи відсутності укладеного договору із надавачем таких послуг, а факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, де, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про стягнення боргу в повному обсязі із власника квартири, Верховний Суд зазначив, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, незалежно від наявності договору.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що відповідач не був належно повідомлений про розгляд судом даної справи та не зміг надіслати будь-які заперечення щодо позовних вимог, що є порушенням принципів рівності та змагальності сторін. Зокрема з матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрите ухвалою судді від 23 листопада 2020 року і листом від цієї ж дати відповідачу направлена копія ухвали та позову з додатками (а.с.46), однак у справі відсутні відомості про отримання

- 5 -

відповідачем вказаних документів, що може свідчити про порушення судом принципу рівності та змагальності сторін, оскільки відповідач був позбавлений можливості надати суду свої заперечення та докази на спростування позовних вимог.

Водночас, відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені скаржником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених законом підстав для стягнення боргу, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення з цих підстав відсутні.

Це по-перше.

По-друге, посилання скаржника на те, що таке є окремою підставою для скасування рішення не грунтуються на приписах процесуального закону.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що дана справа з огляду на ціну позову (19062,21 грн.) є малозначною у розумінні п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України, а відтак згідно ч.1 ст.274 ЦПК України суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження від 23 листопада 2020 року обгрунтовано постановив розглядати справу в порядку спрощеного провадження без виклику та повідомлення сторін. Отже, дана справа розглянута судом без виклику та повідомлення сторін, а відтак п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України щодо обов`язкової підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, не може бути застосований.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів звертає увагу, що ці доводи були взяті судом апеляційної інстанції до уваги при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, який за клопотанням ОСОБА_1 був поновлений.

Окрім того, всі наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення щодо незаконності оскаржуваного рішення апеляційним судом ретельно розглянуті і їм дана оцінка, що у свою чергу свідчить про дотримання прав ОСОБА_1 , на справедливий розгляд та їх реалізацію в повному обсязі.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції в рішенні помилково послався на Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення боргу за комунальні послуги, що виник з 01 листопада 2019 року, коли діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року. Проте, колегія суддів бере до уваги, що викладення в оскаржуваному рішенні вказаного помилкового висновку, поруч з іншими - правильними, не призвело до ухвалення незаконного остаточного рішення у справі, оскільки по суті суд першої інстанції правильно задоволив позов, а правильне по суті і

- 6 -

законне рішенням не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: