КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/8268/20 Головуючий у суді першої інстанції - Вовк С.В.
Номер провадження № 22-ц/824/8215/2021 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_2, Кабінет Міністрів України, Державна казначейська служба України про визнання договору недійсним та застосування реституції, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним та застосування реституції, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, у якому просила визнати договір щодо картки «Універсальна» недійсним; призначити відшкодування завданої відповідачем моральної та матеріальної шкоди у розмірі 224 213, 30 грн, у зв`язку із укладенням завідомо недійсного договору та діями відповідача, спрямованими на порушення карантину та примушування її до порушення карантину, та у зв`язку із порушенням її прав як споживача фінансових послуг; просила застосувати двосторонню реституцію та повернути ОСОБА_1 сплачені нею кошти у зв`язку із недійсністю договору щодо картки «Універсальна»; вирішити питання судових витрат.

Позовні вимоги мотивовано тим, що договірні відносини між сторонами відсутні та протягом часу користування ОСОБА_1 карткою, кредитний ліміт збільшувався банком одноосібно, а кредитний договір нею не підписувався.

Вказувала, що банк не дотримався та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України: було порушено форму укладання даного виду договору, договір не є підписаним відповідно до вимог законодавства, банк не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладенням та під час оформлення картки, фактично працівники відповідача при видачі кредитних коштів жодного разу не ознайомлювали її з умовами та правилами кредитування, ризиками та з тим, на підставі якого нормативно-правового акту має існувати такий вид кредитування.

У позові ОСОБА_1 посилалась й на те, що не мала можливості детально ознайомитися із умовами та правилами кредитування перед оформленням картки, до того ж ці умови та правила не оформлені як належить, якщо вони є частиною договору до картки й могли змінюватися банком односторонньо без повідомлення позичальника.

Позивачка вважає, що банк нарахував необґрунтовану заборгованість, чим завдав їй матеріальної та моральної шкоди, що є нечесною підприємницькою діяльністю з боку банку та оскільки кредитний договір між ними не укладений відповідно до законодавства України, вважає вимоги банку щодо сплати кредиту незаконними, а сам договір нікчемним.

Наголошувала на своєму незадовільному матеріальному стані, відсутності можливості сплати всіх нарахувань щодо цього кредиту саме у зв`язку із дією непереборної сили - карантинних обмежень. Крім того, за вказаних умов, сплата відсотків та суми кредиту є надмірним тягарем, а у позивачки існують більш нагальні потреби, які потребують оплати та уваги.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального та матеріального права, не встановлено всіх обставин, що мають значення для справи, невірно визначено характер правовідносин між сторонами, не враховано наданих доказів.

Апелянт наголошує, що кредитний договір чи договір позики укладається в письмовій формі, а тому договір між сторонами даної справи не може бути дійсним.

Разом з тим, ОСОБА_1 вказує, що АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, що є предметом оскарження в даній цивільній справі, банком не було надано оригіналу кредитного договору та при цьому суд частково задовольнив позовні вимоги банку, а вона оскаржила таке рішення до апеляційного суду.

Також апелянт вважає, що дії банку щодо розповсюдження її персональних даних задля примушування її до певних дій зі сплати заборгованості є незаконними, посилається на смс-повідомлення з вимогами сплатити заборгованість та погрозами повідомленнями про борг третіх осіб, передачі справи до управління прострочених боргів, перешкоди у виїзді за кордон, візиту кредитного інспектора, тощо, що надходили на її телефон.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання розподілу судових витрат.

28 липня 2021 року на адресу апеляційного суду засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення від АТ КБ «Приватбанк», відповідно до тексту яких банк не погоджується із доводами, викладеними апелянтом, та посилається на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , у якому суди встановили, що між сторонами було укладено Анкету-заяву №б/н від 01 червня 2016 року. Згідно вказаної анкети-заяви ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На думку банку, дана обставина повністю спростовує твердження апелянта щодо відсутності укладеного між сторонами договору. Крім того, судами надано правову оцінку сумі заборгованості, нарахованим та сплаченим відсоткам.

Також банк у своїх поясненнях вказує на законність оскаржуваного апелянтом судового рішення, вважає його законним, обґрунтованим, а обставини, що ним встановлені - підтвердженими доказами. На противагу, доводи викладені в апеляційній скарзі не підтверджують позовних вимог ОСОБА_1 та є необґрунтованими.

З врахуванням викладеного АТ КБ «Приватбанк» просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року залишити без змін.

При апеляційному розгляді апелянт ОСОБА_1 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила задовольнити подану нею скаргу.

Представник відповідача у справі - АТ «КБ «Приватбанк» до суду апеляційної інстанції не з`явився та був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи - Кабінету Міністрів України Бугай О.О. заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просив суд вирішити спір у відповідності до вимог Закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи позивачки у справі ОСОБА_1 , яка підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, а також доводи представника Кабінету Міністрів України, дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції при розгляді справи визнав встановленими обставини, що 13 листопада 2017 року сторонами укладено договір банківського обслуговування № SAMDNWFC0003****011, що здійснюється на підставі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до умов договору позичальнику у користування була надана платіжна картка «Універсальна» № НОМЕР_1 із встановленим кредитним лімітом.

01 лютого 2019 року картка «Універсальна» № НОМЕР_1 була замінена на картку «Універсальна GOLD» № НОМЕР_2 .

Вирішуючи вказаний спір по суті позовних вимог та відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог. Так судом зазначено, що позивач користувалася кредитними коштами з встановленим кредитним лімітом, неодноразово вносила грошові кошти для погашення кредиту, як вона стверджує, тобто позичальником прийнято до виконання умови правочину щодо послуги кредитування, не зверталась до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови кредитного договору. Також суд зазначив, що позивачем не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів. Заперечення проти дійсності договору від 13 листопада 2017 року, зокрема у частині розміру заборгованості, позивач висловила після того, як 12 березня 2020 року не змогла вчасно оплатити суму щомісячного платежу і всіх інших нарахованих платежів по картці, у зв`язку із встановленими карантинними заходами. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору у цілому.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно вимог ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст..6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ч.1 ст.627 ЦК України)

Як визначено ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укладати договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини між позивачкою та відповідачем виникли у відповідності до положень ст. 1066 ЦК України.

Зокрема рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі №759/384/21 встановлені обставини, що 01 червня 2016 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір карткового рахунку шляхом подачі ОСОБА_1 анкети-заяви та отримання кредитних коштів у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за вказаним договором судом було стягнуто з неї 10396,15 грн. Зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін Київським апеляційним судом - постанова від 07 липня 2021 року та ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. Таким чином, вказаними судовими рішення встановлено наявність між позивачкою та відповідачем відносин, що випливають із договору банківського рахунку між нею та відповідачем у справі та не потребують додаткового доказування.

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. (ч. 1 та абз. 1 ч. 2 ст.1067 ЦК України)

Як визначено в ст.7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки мають право на відкриття своїм клієнтам наступні види рахунків: вкладні (депозитні), поточні, умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські.

Поточним є рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Особливості режимів функціонування всіх видів рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, укладеними між клієнтом та обслуговуючим банком.

Відповідно до п.1.5. Розділу 1 Інструкції про порядок відкриття, використанні і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного Банку України №492 від 12.11.2003 р., зі змінами та доповненнями, (далі - Інструкція) умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет.

Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення. (п.1.9. Розділу 1 Інструкції)

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 ст.634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За загальними положеннями Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», вказано про публічну пропозицію банку широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого саме і публікує вказані Умови та правила.

Аналіз вищевказаних положень свідчить, що при наданні АТ КБ «Приватбанк» банківських послуг, використовується комбінація публічного договору та договору приєднання, що дає підстави стверджувати про віднесення оспорюваного договору до категорії змішаних.

Як акцентовано в п.1.20 Розділу 1 Інструкції виклад тексту заяви про відкриття поточного рахунку може бути зазначений у договорі банківського рахунку у довільній формі, зі збереженням основних реквізитів.

Текст наявної в матеріалах справи заяви свідчить про його формальну відповідність заяві про відкриття поточного рахунку, у зв`язку із зазначенням стороною позивача всіх обов`язкових реквізитів, як то інформація відносно особи, яка звертається та відкриває рахунок, реєстраційний номер облікової картки платника податків, валюта рахунку, дата подання заяви та особистий підпис особи.

Оскільки банкам забороняється відкриття та ведення анонімних рахунків, його відкриття здійснюється лише після ідентифікації та верифікації особи клієнта банком. (п.2.1. Розділу 2 Інструкції)

В той же час ідентифікація клієнта може і не здійснюватися в разі наявності у нього рахунків у цьому банку та проходження ним процедури ідентифікації та верифікації раніше. (п.1.21. Розділу 1, п.2.2. Розділу 2 Інструкції)

Згідно п. 6.4. Розділу 6 Інструкції якщо фізична особа (у тому числі неповнолітня особа) вже має в цьому банку рахунок, цей клієнт ідентифікований та верифікований банком і сформована справа з юридичного оформлення рахунку, то відкриття поточного рахунку здійснюється в такому порядку.

Фізична особа має:

пред`явити уповноваженому працівнику банку паспорт або інший документ, що посвідчує особу;

заповнити заяву про відкриття поточного рахунку (додаток 6).

Між фізичною особою і банком укладається договір банківського рахунку.

Звертаючись до суду із вказаним позовом та уточнюючи позовні вимоги у заяві від 25 серпня 2020 року позивачка просила визнати недійсним договір банківського обслуговування № SAMDNWFC0003****011 від 13 листопада 2017 року, однак належних та допустимих доказів, що між нею та відповідачем такий договір був укладений, як окремий, а не як продовження правовідносин між сторонами, які виникли на підставі договору банківського рахунку від 01 червня 2016 року не надала. Пропозицію суду апеляційної інстанції щодо витребування вказаного письмового доказу від Банку, в разі його існування відхилила та наполягала на вирішенні справи у межах поданих нею доказів.

Разом із тим, колегія суддів, даючи оцінку таким діям апелянта та враховуючи подане нею клопотання у вказаній справі від 24 лютого 2021 року (а.с.55) про об`єднання вказаного позову із справою №759/384/21 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості доходить висновку про те, що вказані правовідносини щодо відкриття банківського рахунку між позивачкою та відповідачем виникли саме на підставі договору банківського рахунку від 01 червня 2016 року та подальше видання Банком позивачці банківських карток не влпиває на їх правовідносини, що виникли саме на підставі Анкети-заяви від 01 червня 2016 року, так як доказів розірвання вказаного договору банківського рахунку до суду подано сторонами не було.

Оскільки відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком, то з аналізу змісту наведених умов договору, вбачається, що укладений сторонами кредитний договір є змішаним договором, який містить елементи договору кредиту та елементи договору банківського рахунку. Оскільки договір банківського рахунку вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору у письмовій формі і не передбачає здійснення фактичних дій для його укладення, то відповідно до статті 1067 ЦК України такий договір є консенсуальним.

Позивач, звертаючись до суду просила визнати недійсним договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку № НОМЕР_3 від 13 листопада 2017 року укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

Статтями 215, 217 ЦК України передбачена можливість оспорювати дійсність окремої частини правочину.

Тлумачення статей 16, 203, 215, 217 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту зазначеної норми вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Обґрунтовуючи позовну заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказувала, що правовою підставою для визнання договору недійсним є те, що вона такий договір не укладала та не підписувала.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Установивши, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку № НОМЕР_3 від 13 листопада 2017 року як окремий договір-документ не укладався, а видача нової картки за вже існуючим договором банківського рахунку не може вважатися новим договором, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доходячи вказаного висновку суд обґрунтовано прийняв до уваги, що позивачка виконувала хоч і не в повному обсязі взяті на себе зобов`язання за раніше укладеним договором від 01 червня 2016 року.

Виходячи з аналізу норм матеріального права, відсутності належних та допустимих доказів порушення публічного порядку укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» договором, колегія суддів вважає доводи апелянта в цій частині необґрунтованими та надуманими.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо не вірного застосування судом першої інстанції норм цивільного законодавства.

При апеляційному розгляді скарги колегія суддів детально перевірила усі обставини та вірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Порушень не встановлено.

Колегія суддів вважає, що в цілому суд першої інстанції дослідив усі надані сторонами докази, уважно вивчив обставини справи та дав їм належну оцінку.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 27 серпня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв