Номер провадження: 22-ц/813/1729/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Артеменка І.А.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката відповідача ТОВ «Форінт» Приходько В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», за участю третьої особи Приватного нотаріуса Одеського міського округу Гребенюк І.М., ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки припиненим та зняття заборони з нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого зараз є ТОВ «Фінансова компанія «Форінт»), за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки припиненим та зняття заборони з нерухомого майна.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 30 березня 2007 року між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір на суму 114 130 доларів США, у забезпечення зобов`язань за яким сторонами було укладено договір іпотеки від 20 червня 2007 року, відповідно до якого предметом виступила трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ..

Сума заборгованості ОСОБА_1 перед банком становить 1 046 918 гривень.

Згідно актів державного виконавця Колечко Д.М від 28.03.2017р., від 31.03.2017р. та від 11.07.2017р., реалізовано майно ОСОБА_1 на суму рівну 1 786 881 гривень, тобто яка перевищує суму заборгованості за виконавчими листами виданими Суворовським районним судом м. Одеси. На підставі зазначеного ОСОБА_1 посилалась на те, що у неї відсутня заборгованість перед банком, в силу реалізації її майна в рахунок погашення заборгованості, а тому позивачка вважає, що основні її зобов`язання перед банком виконані в повному обсязі.

Згідно із п. 5.2 спірного договору іпотеки від 20 червня 2007 року, право іпотеки та відповідно і цей договір, припиняє чинність у разі припинення основного зобов`язання.

24 травня 2018 року представник ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. з вимогою визнати договір іпотеки припиненим та зняття заборони з іпотечного майна, проте нотаріус відповіді не надав.

На підставі вищевикладного, ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити його вимоги у повному обсязі.

15 січня 2019 року представником ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» надано суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (т. 3, а.с. 85-96), згідно якого заперечував проти позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити. Посилався на те, що відсутні належні докази відсутності у позивача перед відповідачем заборгованості, ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року у справі №523/13607/17, на яку посилається позивач як підставу для позову, не набрала законної сили та ними оскаржена до суду апеляційної інстанції. Отже, вважає, що підстав для визнання договору іпотеки припиненим немає.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2018 року по справі №522/10994/18, у вигляді арешту квартири розташованої за адресою АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 , а також треті особи приватний нотаріус Одеського міського округу Гребенюк І.М., ОСОБА_2 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання ними судових повісток.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», який у зв`язку зі зміною найменування юридичної на даний час має назву АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за №012/11-77/356, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті в сумі 145 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 30 червня 2016 року. За використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлена в розмірі 12% річних.

30 червня 2006 року та 03 липня 2006 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між банком та ОСОБА_1 були укладені Іпотечні договори на нерухоме майно.

14 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», який у зв`язку із зміною найменування юридичної особи на даний час має назву АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за №010/11-77/389, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 грошові кошти у іноземній валюті в сумі 139 104 долара США, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 14 липня 2016 року. За використання кредитних коштів в межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлена в розмірі 12% річних.

У зв`язку із невиконанням умов кредитних договорів, банк звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами №010/11-77/389 від 14.07.2006р. та №012/11-77/356 від 30.06.2006р..

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року у справі №523/111/15-ц позовні вимоги банку задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором:

- №010/11-77/389 від 14.06.2006р. (судом помилково зазначено місяць «06», вірно «07» - липень) в сумі 28 028,38 доларів США (за курсом НБУ 666 243,59 грн.), з яких: заборгованість по кредиту складає 26 028,46 доларів США; заборгованість за відсотками 1 891,19 доларів США; пеня за тілом кредиту 1,34 доларів США; пеня за відсотками 107,39 доларів США.

- №012//11-77/356 від 30.06.2006р., в сумі 28 363,58 долари США (за курсом НБУ 674 202,29 грн.), з яких: заборгованість по кредиту складає 26 340,94 доларів США; заборгованість за відсотками 1 913,87 доларів США; пеня за тілом кредиту 0,00 доларів США; пеня за відсотками 108,77 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати у розмірі 3 654 грн. (т. 3, а.с. 199-200).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року залишено без змін.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року по справі №523/111/15-ц набрало законної сили. На виконання вказаного судового рішення судом був виданий виконавчий лист від 25 березня 2016 року (т. 3, а.с. 201).

Із метою примусового виконання виконавчого листа №523/111/15-ц банк звернувся до Чорноморського міського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області, на підставі чого постановою від 08 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження №50760137.

Також, 30 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/0074/74/72513, за умовами якого остання зобов`язалася до 30 березня 2027 року повернути банку грошові кошти у розмірі 114 130 доларів США та відсотки.

З метою забезпечення виконання Кредитного договору №014/0074/74/72513 від 20.06.2007р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки від 20 червня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Гребенюк І.М. під №6703, предметом якого виступила квартира АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 ..

Також, у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору №014/0074/74/72513 від 30 березня 2007 року, банк звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2012 року по справі №1527/2-5385/11 позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №014/0074/74/72513 від 30 березня 2007 року в сумі 1 046 918, 15 грн., що еквівалентно 131 059,72 доларів США, та складається з: заборгованість за кредитом 858 845,92 грн., заборгованість за відсотками 55 267,03 грн., пеня за прострочення тілу кредиту 12 336,42 грн., пеня за прострочення відсотків по кредиту 120 468,78 грн. (т. 3, а.с. 204-205).

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2012 року набрало законної сили, що підтверджується виданим 18.10.2012р. на його виконання виконавчим листом №1527/2-5382/11 (т. 3, а.с. 206).

Із метою примусового виконання виконавчого листа №1527/2-5382/11 банк звернувся до Чорноморського міського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області, на підставі чого постановою від 31 травня 2016 року було відкрито виконавче провадження №51248696.

07 червня 2016 року постановою головного державного виконавця Іллічівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колечко Д.М. об`єднані виконавчі провадження за №В-10/316/2016 (№ за ЄДРВП 50760137) та №В-10/383/2016 (№ за ЄДРВП 51248696) у зведене виконавче провадження за №51384389.

Загальна сума боргу зведеного виконавчого провадження складала 2 391 928,03 грн. (т.3, а.с. 244-245).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Підставами припинення іпотеки згідно статті 17 Закону України «Про іпотеку» є: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно із актом державного виконавця від 28.03.2017р. про реалізацію предмета іпотеки (т. 1, а.с. 175) при примусовому виконані зведеного виконавчого провадження за №51384389, було реалізовано вбудовано-прибудованого приміщення з літнім майданчиком, розташованого на земельній ділянці площею 109,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , що належав на праві приватної власності боржнику - ОСОБА_1 , за ціною 886 000 грн..

Відповідно до акту державного виконавця від 31.03.2017р. про реалізацію предмета іпотеки, при примусовому виконані зведеного виконавчого провадження за №51384389, було реалізовано приміщення магазину під №9/83-Н по АДРЕСА_5 , загальною площею 57,6 кв.м., що належало на праві приватної власності боржнику - ОСОБА_1 , за ціною 395 201,00 грн. (т. 3, а.с. 241).

Згідно із актом державного виконавця від 11.07.2017р. про реалізацію предмета іпотеки (т. 3, а.с. 239) при примусовому виконані зведеного виконавчого провадження за №51384389, було реалізовано двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 30,4 кв.м., що належало на праві приватної власності боржнику - ОСОБА_1 , за ціною 505 680,00 грн..

Отже, загальна сума за яку було реалізовано три предмета іпотеки, без врахування витрат на реалізацію та утриманого виконавчого збору, складає 1 786 881,00 грн., що є менша ніж загальна сума боргу за зведеним виконавчим провадженням №51384389.

Відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» та Розділу III «Інструкції з організації примусового виконання рішень», у разі наявності кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника вони виконуються державним виконавцем в порядку зведеного виконавчого провадження.

Для своєчасного та фактичного виконання рішення під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 6 ч. З ст. 18 Закону).

Державний виконавець при розподілі стягнутих з боржника сум повинен враховувати вимоги ст. 45 Закону щодо черговості розподілу стягнутих з боржника сум та у разі надходження суми, яка не задовольняє вимоги усіх стягувачів і у разі відрахування виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, складає розрахунок із врахуванням вимог ст. 46 Закону.

Судом першої інстанції було досліджено надані розрахунки розподілу коштів отриманих після реалізації майна ОСОБА_1 головним державним виконавцем Колечко Д.М. по зведеному виконавчому провадженню за №51384389 та встановлено, що стягнута з ОСОБА_1 сума лише частково покриває загальну заборгованість перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ТОВ «ФК «Форінт») стягнуту за рішенням суду і в даному випадку залишається невиконаним у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_1 посилається на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року, справа №523/13607/17, якою було встановлено факт відсутності заборгованості ОСОБА_1 перед банком. Однак постановою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року зазначена ухвала була скасована.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (такий правовий висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц).

Тобто, лише належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

У даній справі відсутні докази про те, що припинилися зобов`язання, забезпечені іпотекою.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про погашення суми боргу у повному обсязі за виконавчим листом №1527/2-5382/11, виданим 18.10.2012р. на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2012 року по справі №1527/2-5385/11 та припинення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0074/74/72513 від 30.03.2007р., а відтак позивачем не доведено припинення такого основного зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, колегія суддів доходить висновку про недоведеність пред`явленого позову, а тому судом першої інстанції було вірно відмовлено в його задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України ухвалив рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та випливають із встановлених обставин, та визначив правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводами скарг, які належним чином не доведені, висновки суду не спростовані.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

І.А.Артеменко

Р.Д.Громік