25.08.2021 Справа № 756/3986/19
Справа пр. № 2/756/402/21
ун. № 756/3986/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.

за участі секретарів судового засідання - Ващенко М.О.,

Шлапака Р.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало Ірина Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Ярослав Миколайович, про визнання недійсними довіреності та договору дарування квартири, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало І.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Я.М., про визнання недійсними довіреності та договору дарування квартири.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Васалатія К.А. від 15 квітня 2019 року було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 і відкрито загальне позовне провадження у справі.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року № 103 цивільну справу № 756/3986/19 за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 .

У лютому 2019 року позивач дізналася, що за життя її батько подарував ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування від імені ОСОБА_6 підписав його представник ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності, виданої 05 листопада 2018 року.

Як стверджувала позивач, ОСОБА_6 відчужив квартиру АДРЕСА_1 в період, коли він перебував у тяжкому та безпорадному за станом здоров`я становищі.

З цих підстав, покликаючись на норму ст. 233 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною довіреність від 05 листопада 2018 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я ОСОБА_3 , що була посвідчена приватним нотаріусом Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало І.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1465; визнати недійсним договір дарування квартири від 09 листопада 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцем Я.М., зареєстрований в реєстрі за № 1365.

Відповідач ОСОБА_4 подала до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначила, що вона є донькою ОСОБА_7 , з якою ОСОБА_6 проживав однією сім`єю без шлюбу. З 2011 року і до смерті ОСОБА_6 він мешкав в ОСОБА_7 у будинку АДРЕСА_2 . Відповідач стверджувала, що між нею та ОСОБА_6 склались близькі приязні стосунки, останній навіть називав її донькою. Про свою рідну доньку ОСОБА_6 майже не згадував, позивач лише одного разу відвідала батька для того, щоб отримати у нього ключі від квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 ключі не віддав, натомість ОСОБА_1 вчинила сварку та поїхала, після чого жодного разу не зустрічалась з батьком.

ОСОБА_4 вказувала, що рішення ОСОБА_6 подарувати їй квартиру АДРЕСА_1 було зваженим та ретельно обміркованим.

Після серцевого нападу 31 жовтня 2018 року ОСОБА_6 був госпіталізований до Згурівської центральної районної лікарні. У зв`язку з цим за наполяганням самого ОСОБА_6 до лікарні була запрошена приватний нотаріус Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало І.В., яка перевіривши здатність ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, посвідчила довіреність від 05 листопада 2018 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я ОСОБА_3 . Після видачі довіреності повірений отримав довідку з комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації" та 09 листопада 2018 року уклав від імені ОСОБА_6 договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 .

Відповідач стверджувала, що оспорювані правочини не були вчинені ОСОБА_6 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначив, що з квітня 2007 року до лютого 2019 року він проживав однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_4 . Зважаючи на хороші стосунки з ОСОБА_4 та напружені відносини його з власною донькою, ОСОБА_6 вирішив подарувати належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . На прохання ОСОБА_6 відповідач погодився, щоб той на його ім`я видав довіреність для вчинення усіх необхідних дій щодо укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 09 листопада 2018 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_6 підписав договір дарування .

Відповідач ОСОБА_3 вказував, що волевиявлення ОСОБА_6 на вчинення оспорюваних правочинів відповідало його внутрішній волі, а тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Позивач подала до суду відповідь на відзив ОСОБА_4 , в якій вказала на те, що її батько постійно мешкав у квартирі АДРЕСА_1 він періодично приїжджав, позаяк у нього там був будинок. ОСОБА_1 стверджувала, що стосунки ОСОБА_6 з ОСОБА_7 були сусідськими, однією сім`єю без шлюбу вони не проживали. Позивач вказувала на те, що відповідачі скористались хворобою її батька, який перебував у безпорадному стані, та вчинили оспорювані правочини.

Треті особи пояснення щодо позову чи відзивів до суду не подали.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник просили суд задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив.

За її клопотанням позивач була допитана в якості свідка та у судовому засіданні надала свідчення, що у неї були близькі стосунки з батьком ОСОБА_6 , проте останній час перед його смертю вони не спілкувались, оскільки позивач розлучалась з чоловіком і не хотіла турбувати цим батька. У судовому засіданні ОСОБА_1 наголосила на тому, що у її батька не було близьких стосунків з ОСОБА_7 , а в с. Усівка Згурівського району Київської області він ніколи постійно не мешкав. ОСОБА_1 про вчинення оспорюваних правочинів дізналась лише на церемонії похованні батька.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з мотивів, наведених відзиві.

За її клопотанням відповідач ОСОБА_4 була допитана в якості свідка та у судовому засіданні надала свідчення, що у ОСОБА_6 був будинок у с. Усівка Згурівського району Київської області. Саме там він познайомився з її матір`ю ОСОБА_7 , з якою згодом почав проживати однією сім`єю без шлюбу. ОСОБА_4 стверджувала, що ОСОБА_6 дуже добре до неї ставився, у них були дружні стосунки, а у 2016 році він вирішив їй подарувати квартиру АДРЕСА_1 . Про свою рідну доньку ОСОБА_6 ніколи не згадував. ОСОБА_4 вказала на те, що за своїм станом здоров`я ОСОБА_6 повністю усвідомлював значення своїх та міг керувати ними.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, зазначених у відзиві.

За його клопотанням відповідач ОСОБА_3 був допитаний в якості свідка та у судовому засіданні надала свідчення, що він познайомився ОСОБА_6 у 2007 році. На той час він проживав однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_4 . Деякий період часу він, ОСОБА_4 та її матір ОСОБА_8 мешкали в квартирі АДРЕСА_3 . Разом з ОСОБА_7 там жив і ОСОБА_6 , проте у 2011 році вони переїхали в с. Усівка Згурівського району Київської області, де мешкали в будинку ОСОБА_7 . У 2016 році ОСОБА_6 вирішив подарувати належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , з якою у нього скалились дуже теплі відносини. До цього ОСОБА_6 планував скласти заповіт на користь ОСОБА_4 ОСОБА_3 стверджував, що ОСОБА_6 не спілкувався з рідною донькою, а вперше він побачив ОСОБА_1 на церемонії поховання ОСОБА_6 . Оскільки ОСОБА_6 потрапив до лікарні, він не міг самостійно поїхати до нотаріуса для укладення договору дарування, а тому він видав довіреність на ім`я відповідача для вчинення дій, необхідних для укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 . Свідок вказав, що при нотаріальному посвідченні довіреності були присутні він, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та її матір ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_9 показала, що стосунки позивача та її батька були хорошими. Зі слів ОСОБА_6 вона повідомила, що після смерті ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_1 має дістатись його доньці ОСОБА_1 . Свідок зазначила, що ОСОБА_6 жив і в квартирі АДРЕСА_1 , і в будинку в с. Усівка Згурівського району Київської області. Свідок бачила останній раз ОСОБА_6 восени 2018 року у квартирі АДРЕСА_1 .

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 надала свідчення, що більшість часу ОСОБА_6 мешкав у квартирі АДРЕСА_1 . Свідок не знає чи проживав ОСОБА_6 з ОСОБА_7 однією сім`єю без шлюбу.

Свідок ОСОБА_7 показала, що вона познайомилась з ОСОБА_6 у 1996-1997 році, - вони були сусідами в с. Усівка Згурівського району Київської області. Свідок стверджувала, що вона проживала однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_6 . Спочатку вони мешкали в квартирі АДРЕСА_3 , а згодом переїхали в будинок АДРЕСА_2 . Свідок зазначила, що за півтора року до своєї смерті ОСОБА_6 вирішив подарувати квартиру АДРЕСА_1 її доньці ОСОБА_4 , для чого почав збирати необхідні документи. Зі своєю рідною донькою ОСОБА_6 спілкуватись не хотів. У липні 2018 року ОСОБА_6 потрапив в лікарню з серцевим нападом. У жовтні у нього знову погіршився стан здоров`я, і він був повторно госпіталізований. Для посвідчення довіреності на ім`я ОСОБА_3 нотаріуса запросили в лікарняну палату, де нотаріус залишилась тет-а-тет з ОСОБА_6 перед вчиненням нотаріальної дії.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 засвідчила, що вона має будинок с. Усівка Згурівського району Київської області, де вона і познайомилась з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Свідок зазначила, що ОСОБА_6 розказував їй, що його донька ОСОБА_1 не цікавиться ним та не спілкується з ним. У 2011 році ОСОБА_7 і ОСОБА_6 переїхали мешкати в с. Усівка Згурівського району Київської області, де проживали разом. Свідок повідомила зі слів ОСОБА_6 , що він хотів подарувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

Заслухавши вступні слова сторін та їхніх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 10).

25 серпня 1999 року ОСОБА_6 придбав у своєї доньки ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 101).

05 листопада 2018 року приватний нотаріус Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало І.В., посвідчила довіреність на представництво прав та інтересів ОСОБА_6 , вчинення правочинів, видану на ім`я ОСОБА_3 . Цією довіреністю було уповноважено відповідача ОСОБА_3 укласти договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 . Довіреність від 05 листопада 2018 року була зареєстрована в реєстрі за № 1465 (т. 1, а. с. 113).

На підставі згаданої довіреності від 05 листопада 2018 року ОСОБА_3 09 листопада 2018 року від імені ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_4 договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцем Я.М., зареєстрований в реєстрі за № 1365. За цим договором ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 93-94).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18 листопада 2018 року серії НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 199).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 заповіту не склав, а тому спадкування після його смерті здійснювалось за законом.

Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є його донька ОСОБА_1 . Спадщину після смерті батька позивач прийняла шляхом подання приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. заяви про прийняття спадщини у строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України (т. 1, а. с. 195).

Як стверджувала позивач, після смерті батька вона дізналася про видачу її батьком довіреності на ім`я ОСОБА_3 та укладення останнім від імені ОСОБА_6 договору дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 . Указані правочини, на думку ОСОБА_1 , були вчинені ОСОБА_6 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому є недійсними.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстави, передбаченої ст. 233 ЦК України, суд виходить з такого.

За ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін.

Зважаючи на те, що відповідно до приписів цивільного законодавства України договори з нерухомим майном підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, довіреність від 05 листопада 2018 року на представництво прав та інтересів ОСОБА_6 , вчинення правочинів, видана на ім`я ОСОБА_3 , була посвідчена нотаріусом.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України).

Згідно з нормою ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

На виконання наведених законодавчих приписів договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_6 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , був посвідчений нотаріусом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

П. 2 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч. 1 ст.233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст.233 ЦК України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена ст. 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст.233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Водночас умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними, тобто явно кабальними для особи.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що договори доручення та дарування були вчинені ОСОБА_6 під впливом тяжкої для нього обставини, наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжкою обставиною та вчиненням оспорюваних правочинів, які вчиняються виключно для усунення та/або зменшення тяжкої обставини. Сам по собі факт того, що ОСОБА_6 був особою похилого віку та страждав на хронічні захворювання без доведення того, що за відсутності цих обставин оспорювані правочини не були б вчинені ним взагалі або вчинені не на таких умовах, не свідчать про наявність підстав для визнання цих правочинів недійсними відповідно до ст. 233 ЦК України.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало Ірина Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Ярослав Миколайович, про визнання недійсними довіреності та договору дарування квартири - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 25 серпня 2021 року.