ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 квітня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9083/20

Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/265/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Мамонової О.Є., Харечко Л.К.

Позивач ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2

Третя особа ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомленням учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення 20 листопада 2020 року

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 62950 гривень, сплачених за послуги репродуктивної медицини.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається, що з травня 2015 року він та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

15 січня 2019 року звернулись звернулись до клініки «Мати і дитина» для отримання послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій та укладений відповідний договір від 15 січня 2019 року.

Вказує, що повна оплата послуги за умовами договору становила 62950 грн., які ним були сплачені 28 лютого 2019 року на підставі усної домовленості з ОСОБА_2 .

Зазначає, що у зв`язку з тим, що у червні 2019 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірваний, він відмовився від медичнх послуг та наполягав на розірванні договору, а також повернення йому відповідачкою сплачених коштів.

Проте, повернути кошти ОСОБА_2 відмовилась, що є підставою для їх стягнення в судовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 всю суму, яка, за його твердженням, сплачена ним згідно розписки та за процедуру ЕКО зідно договору від 15 січня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними 15 січня 2019 року укладено угоду з ТОВ «Неомед2007» для отримання послуг репродуктивної медицини.

Вказує, що на підставі договору було сплачено з картки його дружини, відповідачки по справі ОСОБА_2 , 56900 гривень, які ними накопичувались для ремонту квартири.

Після розірвання шлюбу, сплачені за процедуру ЕКО кошти повернуті ОСОБА_2 , але повернути йому ці кошти вона відмовилась.

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 не подавала.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Датою постановлення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального при постановленні оскаржуваного рішення, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

За правилами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 травня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7) та який розірвано 15 червня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 8).

У період перебування в зареєстрованому шлюбі 15 січня 2019 року сторонами укладений договір про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій (а.с. 9-13).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, обумовлено договором сума сплачена ОСОБА_2 через АТ КБ «Приват Банк» двома платежами (20000 грн 15.01.2019 року і 36900 грн 28.02.2019 року), що підтверджується виписками з банківського рахунку ОСОБА_2 (а.с. 37-38). Проте, 02.07.2019 року частина раніше сплаченої ОСОБА_2 суми в розмірі 45520 грн. повернута ТОВ «НЕОМЕД 2007» на рахунок останньої (а.с. 39).

Зазначені обставини сторонами належними і допустимими документальними доказами не спростовані.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 без зазначення правової підстави та норм закону, які, на його думку, порушені відповідачем, посилається, що сплачені за договором від 15.01.2019 року кошти є його особистими та підлягають йому поверненню.

Ухвалюючи рішеня про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що сплачені відповідачем грошові кошти на рахунок медичного закладу є його особистою власністю і передані відповідачу у тимчасове користування.

Також за висновком суду, у тому разі, якщо позивач вважає спільним майном повернуту медичним закладом відповідачеві частину грошових коштів після розірвання шлюбу, він може вимагати повернення лише в порядку поділу спільного майна подружжя шляхом пред`явлення відповідного позову.

З оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у цій справі погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, кожна сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивач та відповідач). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює докази належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у запереченнях на позову заяву (а.с. 33-34) наголошувала, що кошти, сплачені нею з її банківського рахунку медичному закладу за лікування на підставі договору від 15.01.2019 року, є її власними заощадженнями.

Всупереч положенням ст.ст. 77-80 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції та не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження того, що грошові кошти у розмірі 56900 грн., сплачені медичному закладу на підставі договору від 15.01.23019 року, є його осоьистими коштами і не доведено, що відповідач брала на себе обов`язок повернути позивачеві будь-які грошові кошти. За правилами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аргументи апелянта на те, що кошти були ним отримані у борг від ОСОБА_5 , що підтверджується розпискою, апеляційним судом до уваги не приймаються згідно приписів ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки у позовній заяві ОСОБА_1 стверджував, що ці кошти є його особистою власністю і про наявність зазначеної розписки у позовній заяві не зазначав.

Відповідно до ч. 3 с т. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не наведено жодних обґрунтувань щодо причин, які зумовили неможливість подати до суду першої інстанції боргову розписку, копія якої надійшла до канцелярій апеляційного суду 07 квітня 2021 року.

Відтак, апеляційний суд, зважаючи на приписи, ст. 367 ЦПК України, позбавлений можливості надати обґрунтовану оцінку розписки, яка надана апеляційному суду ОСОБА_1 .

До канцелярії Чернігівського апеляційного суду 06 квітня 2021 року надійшла заява від ОСОБА_3 , у якій вона стверджує, що позичала ОСОБА_1 22 лютого 2019 року на процедуру ЕКО 40000 грн. До заяви надана копія розписки. Зазначені заява та копія розписки не приймаються апеляційним судом до уваги і розглядатись в якості доказів не можуть, оскільки ОСОБА_3 не є стороною у цій справі, а відтак не наділена процесуальним законом подавати суду докази.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору по суті, та є аналогічними аргументам, викладеним у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав обґрунтовану оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: