КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ТАС» матеріальну шкоду в розмірі 36 427 грн 12 коп. та моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень, а також стягнути з відповідача судові витрати у справі та витрати на правову допомогу у розмірі 4 600 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21.02.2020 року о 19 год. 00 хв в м.Хмельницький по вул. Західна-Окружна біля будинку №5 сталася ДТП, а саме: зіткнення, де автомобіль позивача марки Volkswagen Golf Sportwagen SE отримав механічні пошкодження. ДТП сталася з вини громадянина ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом ВАЗ 2107 (державний номерний знак НОМЕР_1 ) в стані алкогольного сп`яніння. Постановою від 06.03.2020 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача Volkswagen Golf Sportwagen SE (державний номерний знак НОМЕР_2 ) зазнав механічних пошкоджень.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ 2107 (державний номерний знак НОМЕР_1 ) була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «ТАС» відповідно до Полісу обов`язкового страхування №АО/6541017 від 18.10.2019 року.

З метою проведення об`єктивного, повного та всебічного дослідження розміру завданого збитку позивач звертався до ТОВ «Подільська незалежна оцінка». 19.03.2020 року відбувся повторний огляд пошкоджень, на який були запрошені представники страхової компанії та аварійний комісар СК Євроінс Ковальчук Г.В., про що було складено протокол огляду, який додано до Звіту №1/2403. Згідно Звіту з визначення вартості матеріального збитку вартість матеріального збитку становить 57 476 грн. 74 коп. без ПДВ.

Позивач посилається на те, що 03 червня 2020 року ПАТ «Страхова компанія «ТАС» було виплачено страхове відшкодування у розмірі 21 049 грн. 62 коп.

В подальшому позивач звернувся до Страхової компанії із заявою про перегляд розміру виплаченого страхового відшкодування, однак у її задоволенні було відмовлено.

Позивач посилався на те, що Звіт №1/2403 про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля Volkswagen Golf Sportwagen SE (державний номерний знак НОМЕР_2 виконаний належним чином та суб`єктом оціночної діяльності. Крім того, даний Звіт віповідачем не був спростований, отже є належним доказом та підставою для встановлення вартості матеріального збитку, яка складає 57 476 грн. 74 коп.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому була завдана не лише матеріальна, але і моральна шкода, оскільки змінився його спосіб життя і пошкодження транспортного засобу викликало незручності у пересуванні та призвело до витрачання додаткового часу на пересування по місту.

Моральну шкоду він оцінив в 2 000 гривень, які просив стягнути з відповідача.

Відповідачем ПАТ «Страхова компанія «ТАС» подано відзив на позовну заяву, в якому Страхова компанія просила відмовити у задоволенні позову, оскільки Страховою компанією було виплачено страхове відшкодування у розмірі 21 049 грн. 62 коп.

Також відповідач посилався на недопустимість Звіту, складеного оцінювачем, оскільки він складений з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки транспортних засобів від 04.08.2009 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 36 427 грн. 12 коп.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ТАС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4600 грн.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ТАС» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ТАС» на користь держави суму судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «ТАС» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що Святошинським районним судом м. Києва безпідставно не взятий до уваги Звіт №2895 від 06.03.2020 року ФОП ОСОБА_4 , а взято до уваги Звіт №1/2403 від 24.03.2020 pоку оцінювача ОСОБА_5 , який складений з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів від 04.08.2009 року та стягнуто з АТ «СГ «ТАС» (приватне) 7 652 грн. 07 коп. величина втрати товарної вартості, що є грубим порушенням норм матеріального права, зокрема п.32.7, ст.32 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказував, що при укладенні Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AT «СГ «ТАС» (приватне) взяло на себе зобов`язанвя здійснити страхову виплату на користь потерпілої особи та AT «СГ «ТАС» (приватне) не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірне забов`язання перед страхувальником.

Крім того, АТ «СГ «ТАС» (приватне) з метою виплати страхового відшкодування замовило проведення автотоварозначого дослідження у оцінювача ОСОБА_4 та без порушення строків в передбаченому законодавством порядку на підставі наявного Звіту

№2895 від 06.03.2020 року здійснило позивачу виплату страхового відшкодування в розмірі 21 049 грн. 62 коп., а отже жодним чином ПрАТ «СГ «ТАС» (приватне) не була завдана моральна шкода позивачу.

Вважає, що стягнення з ПрAT «СГ «ТАС» 2 000 грн. моральної шкоди є безпідставним та необгрунтованим, оскільки позивач не зазнав ушкодження здоров`я внаслідок ДТП та ПрAT «СГ «ТАС» не завдавала моральної шкоди позивачу та не є завдавачем шкоди, а лише виконує договірне забов`язання перед страхувальником, а отже рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.04.2021 року ухвалене з грубим порушенням норм матеріального права, зокрема ст.26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з положень ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також розміру матеріальної шкоди з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, визначеного відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи на момент завдання шкоди, та розміру виплаченого страхового відшкодування

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої позивачу в результаті ДТП та невиплати страхового відшкодування, суд виходив з того, що автомобіль, належний позивачу на праві власності, був суттєво пошкоджений, він був позбавлений можливості користуватися ним за призначенням, позивач був позбавлений всіх благ та переваг, які дає наявність транспортного засобу. Також моральні страждання позивача полягали в тому, що розгляд справи забрав багато часу, що негативно вплинуло на на стан здоров`я, самопочуття і погіршились гармонійні адаптовані умови життєдіяльності. Після ДТП позивач почував себе повністю залежним від громадського транспорту, що викликало суттєві незручності у пересуванні і він був вимушений менше часу приділяти своїм близьким та сім`ї.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що 21.02.2020 року о 19 год. 00 хв. в м.Хмельницький по вул. Західна-Окружна біля будинку №5 сталася ДТП, а саме: зіткнення, де автомобіль позивача марки Volkswagen Golf Sportwagen SE отримав механічні пошкодження. ДТП сталася з вини громадянинам ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом ВАЗ 2107 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), у стані алкогольного сп`яніння.

Постановою від 06.03.2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.

В силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, наявність вини в діях ОСОБА_3 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню.

Як встановлено судом, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ 2107 (державний номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «ТАС» відповідно до Полісу обов`язкового страхування №АО/6541017 від 18.10.2019 року.

За ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Як вбачається з роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Відповідно до положень ч.1 ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов`язок власників транспортних засобів застрахувати цивільно-правову відповідальність водіїв, які керують застрахованим транспортним засобом.

Судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ 2107 (державний номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «ТАС» відповідно до Полісу обов`язкового страхування №АО/6541017 від 18.10.2019 року.

За ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

На підставі ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Якщо транспортний засіб необхідно з поважних причин помістити на стоянку, то до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно зі ст.12 зазначеного Закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Яу вбачається з положень ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, крім іншого, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

За ст.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує: страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст.38 вказаного Закону та ст.1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Отже, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, однак, в межах суми страхового відшкодування.

Покладання ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, не просто суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), а повністю його нівелює.

Зазначене, узгоджується з висновками Великої Палати Верховного суду, викладеними у відповідній постанові від 04.07.2018 року (справа №755/18006/15-ц).

Судом встановлено, що Страховою компанією була проведена виплата страхового відшкодування в сумі 21 049 грн 62 коп., а тому позивачу відповідачем недоплачено страхове відшкодування в розмірі 36 427 грн. 12 коп., що розраховується наступним чином: 57 476 грн 74 коп. - 21 049 грн. 62 коп. = 36 427 грн. 12 коп.

З врахуванням положень ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також розміру матеріальної шкоди з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, визначеного відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи на момент завдання шкоди, та розміру виплаченого страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з ПАТ «Страхова компанія «ТАС» підлягала до стягнення сума страхового відшкодування в розмірі 36 427 грн. 12 коп.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 гривень, то суд вірно вважав, що вони підлягали до задоволення, так як ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з п.3 постанови Пленуму ВС України від 31.05.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 зі змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої позивачу в результаті ДТП та невиплати страхового відшкодування, суд вірно виходив з того, що автомобіль, належний позивачу на праві власності, був суттєво пошкоджений, він був позбавлений можливості користуватися ним за призначенням, позивач був позбавлений всіх благ та переваг, які дає наявність транспортного засобу. Також моральні страждання позивача полягали в тому, що розгляд справи забрав багато часу, негативно вплинув на стан здоров`я, самопочуття та погіршив гармонійні адаптовані умови життєдіяльності. Після ДТП позивач почував себе повністю залежним від громадського транспорту, що викликало суттєві незручності у пересуванні, і він був вимушений менше часу приділяти своїм близьким та сім`ї.

Отже, неправомірними діями відповідача позивачу дійсно була завдана моральна шкода, яку суд вірно визначив у сумі 2 000 грн.

Щодо обґрунтувань витрат на правову допомогу в розмірі 4600 грн., то представником позивача додано Договір про надання правової допомоги від 05.06.2020 року, розрахунок суми гонорару адвоката за надану правову допомогу та дублікату квитанції №Р24А395219893С38908 від 06.06.2020 року, №0.0..1 від 10.09.2020 року про оплату позивачем послуг в розмірі 4600 грн., а тому суд дійшов вірного висновку, що з відповідача підлягали до стягнення витрати на правничу допомогу, які були понесені позивачем.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: