ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року м. Чернівці

Справа № 718/2119/20

Провадження №22-ц/822/346/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.

секретар Тодоряк Г.Д.

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Чернівецька обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

апеляційна скарга Державної казначейської служби України на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2021 року,

головуючий у І-й інстанції Масюк Л.О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької обласної прокуратури в особі Кіцманської місцевої прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в розмірі 500 000 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що 07 листопада 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження №0000720 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України. 10 січня 2017 року слідчим СВ Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області майором поліції Марочко В.П. у вказаному кримінальному провадженні йому повідомлено про підозру у незаконному заволодінні транспортним засобом. 11 січня 2017 року прокурором Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області юристом 3 класу Сластенко Я.В. затверджено обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні, де зазначено, що органом досудового розслідування встановлено, що 07 листопада 2016 року, приблизно о 04:00 год., ОСОБА_1 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи по вул. Головній в с. Брусниця Кіцманського району Чернівецької області біля бару «Оскар», не знаючи про те, що автомобіль марки «Опель Вектра», німецької реєстрації, НОМЕР_1 , який на праві користування належить ОСОБА_2 , є незачиненим, підійшов до водійських дверей автомобіля, відчинив їх та сів до салону, де у замку запалювання побачив ключі і за допомогою яких привів у дію двигун автомобіля та без дозволу ОСОБА_3 почав рух у сторону с. Брусниця Кіцманського району Чернівецької області. Під час руху, не впоравшись із керуванням, допустив зіткнення з огорожею господарства, що знаходиться по вул. Миколайчука, 12, чим спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_4 на суму 50 251,07 грн.

Зазначав, що вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, його виправдано.

На зазначений вирок суду прокурором Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області Сластенко Я.В. та потерпілим ОСОБА_5 подано апеляційні скарги.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05 липня 2017 року вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, представником потерпілого ОСОБА_2 адвокатом Дронь О.І. подано касаційну скаргу, за результатом розгляду якої постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 05 липня 2017 року відносно ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Також вказував на те, що під час нового розгляду справи в суді першої інстанції 19 лютого 2020 року прокурором Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області Григорцовим О.С. винесено постанову про відмову від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні №0000720 від 07 листопада 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, проте потерпілий ОСОБА_6 та його представник адвокат Дронь О.І. продовжили підтримувати обвинувачення та просили суд визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України.

Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2020 року його визнано невинуватим і по суду виправданим. Вирок набрав законної сили 11 вересня 2020 року.

Отже, загальний строк проведення попереднього, досудового та судового слідства склав 3 роки 10 місяців та 4 дні або 46 місяців та 4 дні.

Вважав, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури йому завдано моральної шкоди, оскільки він 46 місяців та 4 дні перебував під слідством та судом; його неодноразово викликали для проведення процесуальних дій, що завдавало йому значних душевних страждань та фізичних зусиль; з ним проводили такі процесуальні дії як відбирання відбитків пальців та відбирання зразків крові для проведення експертиз, що він розцінює як тортури над ним; незаконне обвинувачення у вчиненні злочину принизило його честь та гідність як особи і підірвало його репутацію в населеному пункті де він проживає, оскільки всі знайомі та жителі села обговорювали обставини справи, вважаючи його злочинцем; також інформація про даний злочин була розміщена в районній газеті; у нього погіршилися стосунки із знайомими, потерпілим та родичами; він десятки разів відвідував судові органи під час розгляду справи та кожен такий раз хвилювався і страждав, що негативно впливало на його фізичний та психоемоційний стан; він не мав можливості вільно розпоряджатися своїм часом, оскільки постійно був прив`язаний до судового розгляду справи; не мав можливості виїхати за кордон, оскільки постійно очікував виклику до слідчого чи до суду, а тому розмір завданої йому моральної шкоди оцінює в сумі 500 000 грн, яку просив стягнути Державного бюджету України на його користь.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , 230 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

На зазначене рішення суду Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, оскільки у позивача відсутні законні підстави для відшкодування за рахунок державного бюджету моральної шкоди, заподіяної діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури у зв`язку із необґрунтованістю.

У рішенні суду не вказано жодного доказу наявності завдання позивачу моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Позивач перебував під слідством з 10 січня 2017 року (дати повідомлення про підозру) по 05 липня 2017 року (дати постановлення ухвали Апеляційного суду Чернівецької області), тобто 5 місяців та 27 днів, а тому розмір моральної шкоди становить 29 500 грн.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що загальний строк проведення досудового та судового слідства відносно ОСОБА_1 , виправданого за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, склав 3 роки 10 місяців та 4 дні або 46 місяців та 4 дні, а тому дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої позивачу моральної шкоди та стягнення її з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 10 січня 2017 року слідчим Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області майором поліції Марочко В.П. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України.

Відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000720 від 07 листопада 2016 року ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України.

Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05 липня 2017 року, ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, виправдано.

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 05 липня 2017 року відносно ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Прокурором Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області Григорцовим О.С. 19 лютого 2020 року винесено постанову про відмову від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні №0000720 від 07 листопада 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України.

Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, визнано невинуватим і по суду виправданим. Вирок набрав законної сили 11 вересня 2020 року.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 56 Конституції України визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (ч. 1 Закону; далі Закон).

Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Вказаний Закон на день розгляду справи єдиним, сфера дії якого поширюється, в тому числі, й на осіб, стосовно яких закрите кримінальне провадження у зв`язку з відмовою від підтримання державного обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним з яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2020 року, ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, визнано невинуватим і по суду виправданим. Вирок набрав законної сили 11 вересня 2020 року. Отже, позивач має право на відшкодування моральної шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме, статті 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди.

Відтак не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено незаконності дій відповідачів, причинного зв`язку між завданою моральною шкодою і діяннями відповідачів, оскільки правилами статті 1176 ЦК України, Закону визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди та особливим способом завданої шкоди.

Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону).

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, є безпідставними, оскільки Законом передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у разі невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Як встановлено, позивач незаконно та безпідставно перебував під слідством та судом, змушений був з`являтися на неодноразові виклики до органів досудового розслідування та суду, що негативно вплинуло на його психоемоційний стан, на стосунки з родичами та знайомими, призвело до змін у звичному способі життя та необхідності зусиль для відновлення попереднього стану. А тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи з вказаних вище норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Визначаючи період, з якого ОСОБА_1 перебував під слідством та судом, суд першої інстанції помилково визначив його з 07 листопада 2016 року (внесення відомостей до ЄРДР), оскільки зазначений строк необхідно обліковувати з моменту повідомлення про підозру позивачу, тобто з 11 листопада 2016 року і до набрання законної остаточного вироку суду про визнання ОСОБА_1 невинуватим, тобто до 11 вересня 2020 року. Однак це не вплинуло на визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди.

Це узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у цивільній справі № 752/17832/14-ц (№ 14-538цс19).

Отже, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 11 листопада 2016 року до 11 вересня 2020 року, що складає 46 місяців (3 роки 10 місяців).

Станом на 01 вересня 2020 року, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», розмір мінімальної заробітної плати встановлено 5 000,00 грн.

З урахуванням наведеного, гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди є рівним 230 000 грн (5 000 грн х 46 місяців = 230 000 грн).

Вищенаведеним спростовуються твердження апелянта про те, що розмір моральної шкоди необґрунтовано завищено, судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та тяжкими моральними стражданнями, на які посилається позивач, та позивачем не надано доказів того, що ці фізичні та моральні страждання виникли внаслідок винних дій відповідачів.

Разом з тим апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, виходячи з наступного.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі Порядок).

Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконується на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

На вказані обставини суд першої інстанцій уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з пунктами 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині порядку стягнення моральної шкоди змінити із зазначенням про стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2021 року змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в такій редакції:

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНКОПП: НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Кіцманським РВ УМВС України в Чернівецькій області 02.03.1999 року, жителя с. Брусниця Кіцманського району Чернівецької), шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 230 000 (двісті тридцять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

А.І. Владичан