Справа № 576/810/21
Провадження № 2/576/236/21
УХВАЛА

21 квітня 2021 року м. Глухів

Суддя Глухівського міськрайонного суду Сумської області Усенко Л.М., розглянувши у заяву представника позивача адвоката Садикова Василя Васильовича про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю „ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ „ОНЛАЙН ФІНАНС, третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Сумської області Закорко Вадим Вікторович, третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Глухівського міськрайонного суду Сумської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача приватний виконавець виконавчого округу Сумської області Закорко В.В. та приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

19 квітня 2021 року від представника позивача адвоката Садикова В.В. надійшла письмова заява про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі спірного виконавчого напису.

Відповідно до ч. 6 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України до заяви про забезпечення позову додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Такий документ представником позивача не наданий.

Натомість представник позивача посилається на постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.08.2020 по справі № 638/6060/18, у якій Верховний суд прийшов до висновку про звільнення споживача від сплати судового збору не лише за подання позовної заяви, але й при вчиненні такої процесуальної дії як забезпечення позову.

Розглянувши заяву про забезпечення позову в порядку прийняття її до розгляду, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У ст. 151 ЦПК України встановлено зміст і форму заяви, відповідно до частини 1 якої, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі (ч. 5 ст. 151 ЦПК України).

Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без дотримання вимог ст. 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому ст. 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав спожиачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Поняття споживача визначено в п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. При цьому права особи як споживача випливають і охоплюються юридичним змістом даного поняття і закріплені у вказаному вище Законі. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

У спірному ж випадку позивач не придбавала, не замовляла, не використовувала і не мала наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що виконавчий напис вчинений нотаріусом з порушенням вимог Законів України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Тому підстави вважати, що позивач звільнена від сплати судового збору за ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 5 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р., а також в Постанові Верховного суду України № 6-39 від 23.05.2012 р., де роз`яснено про те, що застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з договірних відносин з банківськими установами, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання інформації споживачеві про умови такого договору, типи і розміри відсоткової ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують договору з банківською установою. Але, після укладення договору, між сторонами виникають договірні кредитні відносини або відносини банківського вкладу, тому до спорів щодо виконання або не виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування або банківського вкладу відповідно.

Отже, у спірних правовідносинах (вчинення виконавчого напису нотаріусом) позивач не є споживачем послуг, а приватний нотаріус не був надавачем послуг для позивача. Відтак даний позов не може вважатися позовом на захист прав споживача в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», що виключає можливість розповсюдження встановленої ним пільги із сплати судового збору на даний випадок.

Відповідно посилання представника позивача на постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.08.2020 по справі № 638/6060/18 на увагу суду не заслуговує, оскільки предметом саме даного спору є не якість отриманих позивачем послуг, а законність чи незаконність видачі нотаріусом виконавчого напису, а тому на спірні відносини Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється, оскільки відносини сторін у цьому випадку врегульовано Законом України «Про нотаріат», який є спеціальним.

Відтак, при поданні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову позивачем на виконання вимог ч. 6 ст. 151 ЦПК України необхідно було надати документи на підтвердження сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі, чого зроблено не було. Тому заяву слід повернути представнику позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ч. 10 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

УХВАЛИВ:

Заяву про забезпечення позову повернути представнику позивача адвокату Садикову В.В.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Сумського апеляційного суду через Глухівський міськрайонний суд Сумської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали складений 21 квітня 2021 року.

Суддя Л.М. Усенко