ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 квітня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/104/20

Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/560/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

місце ухвалення судового рішення м. Ніжин,

час проголошення рішення 16 год. 18 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 22 січня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

У мотивування заявлених вимог зазначала, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 1988 року на праві власності належить вищезазначений житловий будинок, у якому вона зареєстрована та постійно проживає, сплачує комунальні послуги. Також у квартирі зареєстровані її двоє дітей, онук та колишній чоловік ОСОБА_2 , який більше п`яти років не проживає у будинку, участі в утриманні житла не приймає, за комунальні послуги не сплачує, його особисті речі у приміщенні відсутні. Добровільно знятися з обліку відповідач не бажає, а його реєстрація у житловому будинку створює їй перешкоди для реалізації конституційних прав на житло.

Заочним рішенням від 20 січня 2021 року Ніжинський міськрайонний суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильність дослідження доказів у справі, просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою приписи ч. 2 ст. 406 ЦК України, відповідно до яких відсутність будь-яких відносин між сторонами та неможливість спільного проживання і є тими обставинами, за наявності яких сервітут може бути припинений.

Скаржниця зазначає, що реєстрація відповідача у її власному приміщенні порушує гарантоване Конституцією України право власності в частині розпорядження належним їй майном. На її думку, зважаючи на приписи ст. 383, 386, 391, 405 ЦК України та ст. 64, 65, 150, 156 ЖК УРСР, районний суд не врахував того, що ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, жодних відзивів або заперечень щодо позовних вимог не надавав, до суду не з`явився, що у сукупності може свідчити про його байдуже ставлення до вирішення даного спору.

Також звертає увагу на ту обставину, що у разі задоволення позову житлові права відповідача жодним чином не будуть порушені, оскільки він не користується спірним житлом понад 5 років, тим самим підтверджуючи відсутність у нього потреби у використанні житлового будинку та не оспорюючи заявлені позовні вимоги, тоді як вона, як власник житла за наявності реєстрації або фактичного проживання відповідача не може розпорядитися своєю власністю, що і стало причиною звернення до суду.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

У судове засідання сторони не з`явились, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважаються повідомленими про час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження належності їй житлового будинку на праві особистої приватної власності, ураховуючи те, що будинок придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а наданий заявницею договір дарування грошей, датований за три роки до придбання будинку, не є належним доказом, що підтверджує доводи позову.

Районний суд зазначив, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному із співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника будинку права користування цим житловим приміщенням на тій підставі, що він перестав бути членом сім`ї іншого співвласника.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що з 27 жовтня 1983 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 11).

01 грудня 1988 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_1 з іншого був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким остання придбала за 8 тис. крб будинок жилою площею 31,4 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Довідки КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради від 23 жовтня 2019 року свідчать про те, що станом на 31 грудня 2012 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 1988 року зареєстроване право особистої власності в цілому на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 10, 13). Наведена інформація підтверджується й витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 грудня 2019 року (а.с. 7).

Згідно з даними домової книги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані по АДРЕСА_1 (а.с. 12). Реєстрація відповідача за вищевказаною адресою підтверджується наданою начальником відділу квартирного обліку, приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Ніжинської міської ради інформацією (а.с. 17).

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 29 вересня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 6).

Звернувшись з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 зазначала, що відповідач, будучи зареєстрованим у житловому будинку, власником якого вона являється, фактично не проживає в ньому понад 5 років, участі в утриманні даного житла не приймає, комунальні послуги не сплачує.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР).

За змістом ст. 22 КпШС УРСР (в редакції, яка діяла на час придбання будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З аналізу наведеної норми вбачається, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом за наявністю для цього законних підстав ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Так, матеріалами справи встановлено, що сторони з 27 жовтня 1983 року по 29 вересня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, а саме, 01 грудня 1988 року, ОСОБА_1 був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований на праві власності за позивачкою.

У спірному приміщенні на даний час зареєстровані у тому числі позивачка та її колишній чоловік відповідач у справі.

На переконання колегії суддів, предметом доказування у даній справі є не лише відсутність ОСОБА_2 за місцем реєстрації протягом тривалого часу, а й обставини, які мають значення для встановлення правового статусу спірного житлового приміщення.

На підтвердження того, що будинок є її особистою приватною власністю, позивачка надала суду першої інстанції копію договору дарування грошей від 16 вересня 1985 року, відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала своїй дочці ОСОБА_1 8 000 крб для купівлі житлового будинку, який знаходиться у м. Ніжині (а.с. 33).

Проте, належних доказів того, що саме ці грошові кошти були витрачені на придбання житлового будинку по АДРЕСА_1 , позивачкою ані районному суду, ані суду апеляційної інстанції надано не було, що не узгоджується з приписами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, за якими особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Саме на позивачку у даному випадку процесуальний закон покладає обов`язок довести факт придбання житлового будинку за її особисті кошти.

Застосовуючи ст. 57 СК України та визнаючи право особистої приватної власності дружини, чоловіка майно, суд повинен установити факт набуття майна під час шлюбу за кошти, які були особистою власністю одного з подружжя або кошти третьої особи.

У той же час, позовних вимог щодо визнання будинку АДРЕСА_1 особистою приватною власністю позивачкою не заявлялися, віднесення майна до особистої власності одного з подружжя не є предметом даного спору, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Є хибними твердження позивачки про те, що вона є власницею спірного будинку, оскільки саме на неї зареєстроване право власності, оскільки факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18).

Також відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що на даний час відповідач не являється членом сім`ї ОСОБА_1 , що також позбавляє його права користування житловим приміщенням, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржницею положень правових норм, зокрема, ст. 68 СК України та ст. 156 ЖК УРСР.

Наголошуючи в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечував проти задоволення позову, а отже суд мав задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі, позивачка залишила поза увагою те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і у своєму рішенні суд зобов`язаний встановити фактичні обставини справи з посиланням на докази, на підставі яких встановлені ці обставини, та оцінити надані сторонами докази.

Судом першої інстанції, на переконання апеляційного суду, правильно встановлені фактичні обставини справи, надана мотивована оцінка аргументам, наведеним позивачкою в ході судового розгляду з посиланням на відповідні норми права і доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.

Головуюча: Судді: