Провадження №22-ц/812/738/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 квітня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участю: представника заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 2-2337/11 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену під головуванням судді Сухаревич Зінаїди Миколаївни у приміщенні цього суду 09 лютого 2021 року, повний текст якої складено 12 лютого 2021 року, за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч Степан Вікторович, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и л а :

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 22 грудня 2018 року у справі № 2-2337/11 в частині стягнення з неї на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором № 1805-н від 02 серпня 2007 року в сумі 2 196 050, 22 грн., в тому числі заборгованості по кредиту - 807 000 грн., заборгованості по процентам - 1 023 493,74 грн., інфляційних витрат від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233 554,42 грн., інфляційних витрат за несвоєчасну сплату процентів - 78 762,79 грн., 3% річних - 53 239,27 грн.

Заява мотивована тим, що за приписами частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Згідно частини 2 статті 12 вказаного Закону строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили.

Рішення по справі № 2-2337/11 набрало законної сили 19 травня 2016 р., виконавчий лист був пред`явлений до виконання ПАТ «Державний ощадний банк України» 17 жовтня 2019 р., тобто через три роки та п`ять місяців після набрання рішенням законної сили, отже стягувачем було пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, що є підставою для повернення його без прийняття до виконання.

08 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала до суду доповнення до заяви про визнання виконавчого листа, виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва по справі № 2-2337/11, таким, що не підлягає виконанню частково, в якому зазначила, що на виконанні приватного виконавця Баришнікова А.Д. знаходилось виконавче провадження № 61203408, відкрите відносно ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором відновлювальної кредитної лінії № 1805-н.

Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті ДП «СЕТАМ», згідно протоколу № 507780 від 22 жовтня 2020 року продаж предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,0 кв.м, житловою площею 20,9 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_3 , здійснено за ціною 455 000,00 грн. і виконавче провадження завершено. З урахуванням того, що рішенням суду, на виконання якого був виданий виконавчий лист, передбачено стягнення одного і того ж боргу (заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 1805-н від 02 серпня 2007 року в розмірі 2 196 050 грн. 22 коп.) за рахунок різних джерел, в тому числі - за рахунок продажу предмета іпотеки. Тому крім підстав, які зазначені в заяві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню раніше, існують інші підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню, а саме - в частині стягнення суми в розмірі 445 000,00 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 з підстав недоведеності пропуску стягувачем встановленого законом строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, суд виходив із того, що у зв`язку із пред`явленням виконавчого листа до виконання та його поверненням стягувачу 16 травня 2019 року відбулось переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, тому звернувшись повторно із заявою про його примусове виконання 25 жовтня 2019 року, стягувач не пропустив строк пред`явлення виконавчого листа 2-2337/11 до виконання.

Щодо викладених у заяві ОСОБА_1 аргументів про часткове погашення заборгованості за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на те, що виконавче провадження № 61203408, відкрите відносно ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором відновлювальної кредитної лінії № 1805-н, завершено і в порядку примусового виконання вказаного виконавчого провадження здійснено продаж предмета іпотеки за ціною 455 000,00 грн., суд першої інстанції виходив з такого.

Заборгованість за виконавчим листом, виданим відносно ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 1805-н, складає 2 196 050,22 грн. Належних доказів того, що за рахунок предмета іпотеки було погашено заборгованість у розмірі 2 196 050,22 грн., боржником не надано.

За такого суд першої інстанції дійшов висновку, що зарахування грошових коштів від реалізації предмета іпотеки в погашення кредитної заборгованості боржника (якщо таке зарахування мало місце), яке проведено в межах іншого виконавчого провадження, не свідчить про те, що заборгованість частково погашена боржником добровільно.

Отже, суд вважав обставини, на які ОСОБА_1 посилається у заяві, не дають підстав вважати, що обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його добровільним виконанням, а тому відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на те, що висновки суду, викладені в ухвалі не відповідають фактичним обставинам справи, просила скасувати оскаржену ухвалу та винести нову, якою визнати виконавчий лист, виданий 22 грудня 2018 року по справі № 2-2337/11 Заводським районним судом м. Миколаєва в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором № 1805-н від 02 серпня 2007 року в сумі 2 196 050, 22 грн., в тому числі заборгованості по кредиту - 807 000 грн., заборгованості по процентам - 1 023 493,74 грн., інфляційних витрат від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233 554,42 грн., інфляційних витрат за несвоєчасну сплату процентів - 78 762,79 грн., 3% річних - 53 239,27 грн. таким, що не підлягає виконанню частково, а саме - в сумі 455 000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 р. по справі № 2-2337/11, за яким було видано виконавчий лист, одночасно стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 1805-н від 2 серпня 2007 року в розмірі 2 196 050 грн 22 коп., та в рахунок погашення заборгованості боржника ОСОБА_1 за договором відновлювальної кредитної лінії № 1805-н, укладеним 02 серпня 2007 року, вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,0 кв.м., житловою площею 20,9 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Тобто, судом вирішено стягнути одну і ту ж саму заборгованість за рахунок різних джерел, а саме - її коштів як основного боржника та за рахунок іпотечного майна, належного майновому поручителю. На виконання цього рішення було видано два ідентичних за замістом виконавчих листа (за кількістю відповідачів у справі), які у наступному стягувачем були пред`явлені до виконання різним приватним виконавцям (по кожному із боржників).

Між тим, незалежно від особи боржника, яка здійснила погашення боргу за рішенням суду (або за рахунок якої вказана заборгованість погашена) існують підстави для визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа, виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва по справі № 2-2337/11 в частині стягнення суми в розмірі 455 000,00 грн, оскільки саме така сума була отримана при реалізації іпотечного майна при виконанні виконавчого провадження № 61203408.

Крім того, ОСОБА_1 вказувала, що 08 лютого 2021 року вона як основний боржник за договором № 1805-н у зв`язку з відсутністю доступу до матеріалів виконавчого провадження № 61203408 подала до суду клопотання про витребування у приватного виконавця Баришнікова А.Д. належним чином засвідчених копій матеріалів виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 сум заборгованості на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк». Вказані докази дозволили б суду встановити суму погашеної заборгованості за виконавчим листом, який був предметом розгляду за її заявою, та встановити обставини щодо актуальної (непогашеної) суми заборгованості за рішенням суду, тобто докази не були нею подані з поважних причин.

Натомість суд, завершуючи розгляд провадження 09 лютого 2021 року, не розглянув вказане клопотання та не вирішив його, чим порушив вимоги статей 84, 222, 263, 264, 432 ЦПК України, а також її права, передбачені статтею 43 ЦПК України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права на справедливий суд, що призвело до винесення помилкового рішення і є підставою для скасування цього рішення відповідно до пунктів 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Учасники справи правом на відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника заявниці адвоката Лисенко В.С., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016, по справі №2-2337/11, провадження № 22-ц/784/492/16, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний Ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 1805-н від 02 серпня 2007 року в розмірі 2 196 050,22 грн., в тому числі: заборгованість по кредиту - 807 000 грн., заборгованість по процентам - 1 023 493,74 грн., інфляційні витрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233 554,42 грн., інфляційні витрати за несвоєчасну сплату процентів - 78 762,79 грн., 3% річних - 53 239,27 грн. Також в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором відновлювальної кредитної лінії №1805-н, укладеним 02 серпня 2011 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Філії-Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , в розмірі 3 186 917,42 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3

22 грудня 2018 р. на підставі вказаних рішень видано виконавчі листи, строк пред`явлення до виконання яких зазначено 3 (три) роки.

16 травня 2019 р. представником АТ «Ощадбанк» вказаний виконавчий лист у справі № 2-2337/11 пред`явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Парфьонову Г.В., яким того ж дня було складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на положення пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

25 жовтня 2019 р. представником АТ «Ощадбанк» вказаний виконавчий лист у справі № 2-2337/11 пред`явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Миколаївської області Булахевічу С.В., яким того ж дня за вказаною заявою відкрито виконавче провадження ВП № 60423345.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Підстави для цього зазначені у частині 2 статті 432 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо: а) його було видано помилково; б) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою; в) з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у частині другій статті 432 ЦПК України, на яку посилалась заявник у даній справі.

При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц.

Як на підставу для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявниця посилається на пропуск строку пред`явлення його до виконання та часткове погашення заборгованості за виконавчим листом за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки в іншому виконавчому провадженні.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4 та 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на день пред`явлення виконавчого листа до виконання) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині 1 цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Таким чином, тлумачення частини четвертої та п`ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин справи, положень статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на день пред`явлення виконавчого листа до виконання), строк пред`явлення виконавчого листа щодо стягнення з ОСОБА_1 2 196 050,22 грн. заборгованості за кредитним договором тривав до 20 травня 2019 року.

Однак, судом встановлено, що 16 травня 2019 року представником АТ «Ощадбанк» вказаний виконавчий лист у справі № 2-2337/11 пред`явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Парфьонову Г.В.

16 травня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

25 жовтня 2019 року представником АТ «Ощадбанк» вказаний виконавчий лист у справі № 2-2337/11 пред`явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Миколаївської області Булахевічу С.В.

25 жовтня 2019 року за вказаною заявою відкрито виконавче провадження ВП № 60423345.

Суд, надавши оцінку вказаним обставинам, дійшов висновку, що внаслідок пред`явлення 16 травня 2019 року АТ «Ощадбанк» виконавчого листа до виконання відбулося переривання строку пред`явлення його до виконання, і, як наслідок - пред`явивши його до виконання 25 жовтня 2019 року, стягувач не пропустив передбачений законом строк для вчинення таких дій.

Апеляційна скарга не містить будь-яких заперечень щодо правильності зазначених висновків суду першої інстанції, а тому з урахуванням положень частини 1 статті 367 ЦПК України стосовно меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційний суд не вважає за необхідне надавати оцінку цим висновкам суду.

До того ж колегія суддів вважає, що за умови прийняття виконавчого листа до виконання приватним виконавцем Булахевічем С.В., відкриття виконавчого провадження 25 жовтня 2019 року, вчинення державним виконавцем дій щодо виконання цього виконавчого листа, не оскарження боржником ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження, не можна зробити висновок, що строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання пропущений.

Щодо висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в частині коштів, отриманих від реалізації іпотечного майна, належного другому відповідачеві по справі - ОСОБА_3 , колегія суддів з ними погоджується.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, до матеріально-правових підстав визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково належить, зокрема, випадки, коли у боржника відсутній обов`язок виконання зобов`язання повністю чи частково у зв`язку з його припиненням внаслідок добровільного виконання боржником чи іншою особою поза межами виконавчого провадження.

Установивши, що ОСОБА_1 не надала належних, допустимих та достатніх доказів того, що покладений на неї рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 по справі №2-2337/11, обов`язок сплатити ПАТ «Державний Ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 1805-н від 02 серпня 2007 року в розмірі 2 196 050,22 грн. виконаний (повністю або частково), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність вимог заяви ОСОБА_1 .

Так, наданий на підтвердження аргументів заяви протокол № 507780 проведення електронних торгів (а.с. 194-195) свідчить лише про факт продажу квартири АДРЕСА_1 з торгів 22 жовтня 2020 року та ціну продажу - 455 000 грн., а також в ньому зазначена особа продавця - ОСОБА_6 . Щодо витягу з автоматизованої системи виконавчого провадження (а.с. 196), то ним підтверджується лише факт завершення виконавчого провадження № 61203408, в якому стягувачем є АТ «Державний ощадний банк України», а боржником - ОСОБА_3 . В той же час ці документи не містять відомостей щодо того, на виконання якого саме виконавчого документа проводилось стягнення та відбулися електронні торги, а також, яка сума була перерахована стягувачу для погашення заборгованості (і якої саме) після розподілу стягнутих з боржника грошових сум у порядку, визначеному статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження».

За такого доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо аргументів апеляційної скарги про невчинення судом першої інстанції дій щодо витребування доказів на підтвердження обставин часткового виконання зобов`язання боржника ОСОБА_1 .

З огляду на положення статей 12, 81 ЦПК України обов`язок надання доказів за загальним правилом покладається на заявника.

При цьому в силу частин 1, 2 статті 84 ЦПК учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Звертаючись 08 лютого 2021 року із доповненнями до заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (а.с. 192-193), ОСОБА_1 одночасно просила витребувати у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № 61203408 про стягнення із ОСОБА_3 суми заборгованості на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк».

При цьому клопотання про витребування доказів не містить переліку, які саме документи виконавчого провадження необхідно витребувати, не вказані обставини, які можуть підтвердити ці докази, або аргументи, які він може спростувати, а також вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Тобто клопотання заявниці не відповідає вимогам статті 84 ЦПК України, тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції своєю ухвалою від 09 лютого 2021 року правильно відмовив у його задоволенні. За такого доводи апеляційної скарги про те, що суд не розглянув клопотання заявниці спростовуються матеріалами справи (а.с. 201).

Аналогічне клопотання про витребування доказів було заявлено ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

У задоволенні клопотання ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року відмовлено через невідповідність клопотання за змістом статті 84 ЦПК України, а саме - відсутність доказів того, що ОСОБА_1 вживались заходи для отримання зазначених нею доказів самостійно, а також докази неможливості самостійного отримання цих доказів.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального права та вимог процесуального закону в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду.

З огляду на результати розгляду справи апеляційним судом відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат, які покладаються на боржника - ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

__________________________________________________

Повний текст постанови виготовлено 14 квітня 2021 року