справа № 208/7630/16-ц
№ провадження 2/208/236/21
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2021 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Івченко Т.П.,

за участю: секретаря судового засідання - Корнієнко К.Є.,

представника відповідача №1, № 2, № 3 - адвоката Переверзева І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області у місті Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про стягнення кредитної заборгованості»,-

встановив:

1.Позиція позивача.

В грудні 2016 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернувся позивач Акціонерне товариств «ПроКредит Банк» із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про стягнення кредитної заборгованості» за договором про надання траншу № 1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013 року та договорами поруки № 285527-ДП2 від 23.04.2013 року і № 285539-ДП2 від 23.04.2013 року, ціна позову 507 527 (п`ятсот сім тисяч п`ятсот двадцять сім ) гривень 56 копійок.

Як вбачається з позовної заяви 23.04.2013 р. ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 уклали Рамкову угоду №FW1502.452. В межах вказаної Рамкової угоди позивач уклад в ОСОБА_1 два договори про надання траншу:

-№1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р.;

-№1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р.

Згідно п. 2 ст. 2 вказаних договорів про надання траншу строк користування траншами становить 24 місяці.

Тобто, були встановлені наступні строки виконання основних зобов`язань позичальника ОСОБА_1 :

-за договором №1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р. - до 24.07.2015р.;

-за договором №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. - до 26.11.2015р.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, яка діяла станом на 24.07.2015р. та 26.11.2015р.) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи 23.04.2013р. між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були укладені з кожним окремо договори поруки відповідно №285539-ДП2 та №285527-ДП2 відповідно.

З положень даних договорів випливає, що в них не встановлено строку дії поруки. Так, в п. 4.1 кожного з перелічених договорів поруки встановлено, що порука дії з моменту укладення договору протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди чи належне виконання усіх вимог кредитора.

А згідно п. 4.2. договорів поруки договір вступає в силу з моменту його укладення діє протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди, належного виконання усіх зобов`язань позичальника за кредитними договорами та поручителя за договором.

2. Позиція відповідача.

Представником відповідачів по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокатом Переверзевим І.В. подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості з поручителів ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) не підлягають задоволенню через припинення поруки в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України. Таке заперечення будується на наступному. Як вбачається з позовної заяви 23.04.2013р. ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 уклали Рамкову угоду №FW1502.452, в межах вказаної Рамкової угоди позивач уклад в ОСОБА_1 два договори про надання траншу:

-№1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р.;

-№1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р.

Згідно п. 2 ст. 2 вказаних договорів про надання траншу строк користування траншами становить 24 місяці. Тобто, були встановлені наступні строки виконання основних зобов`язань позичальника ОСОБА_1 :

-за договором №1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р. - до 24.07.2015р.;

- за договором №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. - до 26.11.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи 23.04.2013р. між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були укладені з кожним окремо договори поруки відповідно №285539-ДП2 та №285527-ДП2 відповідно.

З положень даних договорів випливає, що в них не встановлено строку дії поруки. Так, в п. 4.1 кожного з перелічених договорів поруки встановлено, що порука дії з моменту укладення договору протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди чи належне виконання усіх вимог кредитора.

А згідно п. 4.2. договорів поруки договір вступає в силу з моменту його укладення діє протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди, належного виконання усіх зобов`язань позичальника за кредитними договорами та поручителя за договором.

В цьому аспекті слід звернути увагу на усталену позицію судів, яку започаткував Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі №10-1393/0/4-12 від 27.09.2012р., в пункті 2 якого зазначив:

Тобто, обставини справи та норми діючого законодавства свідчать про те, що строки дії поруки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мають встановленого строку дії.

Таким чином, що умови договорів поруки про їх дію до припинення строку дії Рамкової угоди або до належного виконання всіх зобов`язань позичальника - не свідчать про те, що договорами поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р. установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Щодо дії встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування, на який є також посилання в договорах поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р. як на період дії поруки. Як вбачається з положень Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р. та договорів поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р. ліміт строку кредитування встановлений датою 23.04.2023р.

Разом з тим, зазначена дата не може бути врахована як строк дії поруки у зв`язку з наступним.

Згідно ст. 1 «Визначення термінів» Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р. ліміт строку кредитування - період часу, в межах якого можлива видача кредитів та у момент закінчення якого повинні бути погашені усі кредити, видані на підставі угоди.

Згідно п. 3.1. статті 3 Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р. «Загальні умови та порядок надання кредиту» видача кредиту на підставі Рамкової угоди здійснюється при наявності усіх з нижченаведених умов.

Далі в цьому пункті перелічуються сім умов, серед яких є умова (пп. 3.1.7.) згідно якої позичальник повністю належно виконав свої зобов`язання за договорами, а також вимоги кредитора, що повинні бути виконані позичальником для отримання кредиту до моменту видачі кредиту.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позичальник ОСОБА_1 станом на 24.07.2015р. та 26.11.2015р. (строки повернення траншів за кредитними договорами №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. та №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р.) не виконував належно свої зобов`язання за вказаними договорами.

Тобто, одна з умов, яка встановлена пунктом 3.1. Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р., не була виконана, а тому в силу п. 3.1. видача інших кредитів в межах ліміту кредитування не могла здійснюватися.

Щодо визначення терміну «ліміт строку кредитування», наведеного у статті 1 Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р. (це період часу, в межах якого можлива видача кредитів), то можна зробити висновок про те, що станом на 24.07.2015р. та весь наступний період до сьогоднішнього дня видача кредитів ОСОБА_1 не була та не є можливою через відсутність умови, передбаченої пп. 3.1.7. Рамкової угоди.

В цьому аспекті необхідно звернути особливу увагу на побудову самої норми п. 4.1. та п. 4.2 договорів поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р., в яких дія поруки та договору поруки прив`язується не до закінчення ліміту строку кредитування, а саме до часу дії цього ліміту, тобто необхідно з`ясовувати не кінцевий строк ліміту, а те, чи діяв відповідний ліміт.

Як вже вище зазначено, такий ліміт строку не діяв з 24.07.2015р., адже з цього дня позивач в силу приписів пп. 3.1.7. не міг видавати нові кредитні транші позичальнику.

Таким чином, ліміт строку кредитування, встановлений в Рамковій угоді як 23.04.2023р., не діяв після 24.07.2015р., коли ОСОБА_1 не виконав зобов`язання з повернення кредиту за договором №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р.

Порука, як вид забезпечення зобов`язання, є прив`язаною саме до зобов`язання.

Так, згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Тобто, в питанні тлумачення умов договорів поруки щодо встановлення строку дії поруки, є важливим звертати увагу саме на зобов`язання, в забезпечення якого така порука укладена, а не на умови загальних договорів по наміри, яким за своїм змістом є Рамкова угода №FW1502.452 від 23.04.2013р.

В даному випадку загальний строк кредитування, встановлений рамковою угодою (23.04.2023р.) не є тотожнім строку виконання зобов`язань за договорами про надання траншів №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. та №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. (24.07.2015р. та 26.11.2015р. відповідно).

Оскільки ці правила не дають можливості в повній мірі визначити зміст відповідних умов договорів поруки щодо порядку строку дії поруки, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

При з`ясуванні того, чи встановлено в договорах поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р. строк дії поруки та в який період діяв ліміт строку кредитування, слід зробити висновок, що пункти 4.1. та 4.2. договорів поруки, з урахуванням умов Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р., а також з урахуванням того, що всі договори складались саме позивачем (ПАТ «ПроКредит Банк»), не передбачають строку дії поруки, а ліміт строку кредитування не діяв з 24.07.2015р.

Щодо стягнення пені.

1.Серед позовних вимог ПАТ «ПроКредит Банк» містяться вимоги про стягнення з відповідачів пені, а саме:

a)за договором про надання траншу №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. - 165 476,27 грн.

b)за договором про надання траншу №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. - 165 488,21 грн.

2.При цьому, слід зазначити, що розмір тіла кредиту (капіталу) з процентами, які пропонуються для стягнення, складає:

a)за договором про надання траншу №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. - 85 001,97 грн.

b)за договором про надання траншу №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. - 91 561,11 грн.

Тобто, розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір збитків позивача.

Враховуючи вищевикладене, прошу:

a)відмовити ПАТ «Прокредит Банк» в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 )зменшити розмір пені, що підлягає стягненню, на 80 відсотків.

3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи.

21.12.2016 року позивачем подана повна заява до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

26.01.2017 року Ухвалою Судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

24.08.2019 року представником відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокатом Переверзевим І.В. подано відзив на позовну заяву.

12.02.2020 року Ухвалою Судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду справи по суті.

17.04.2020 року представником відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокатом Переверзевим І.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи.

06.07.2020 року представником відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокатом Переверзевим І.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи.

15.09.2020 року представником відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокатом Переверзевим І.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи.

19.11.2020 року від представника позивача подано клопотання про розгляд справи без участі без участі.

26.11.2020 року представником відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокатом Переверзевим І.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні представником відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокатом Переверзевим І.В. підтримано позицію викладену в відзиві на позовну заяву.

4. Фактичні обставини встановлені судом.

Позивач Акціонерне товариств «ПроКредит Банк» із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про стягнення кредитної заборгованості» за договором про надання траншу № 1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013 року та договорами поруки № 285527-ДП2 від 23.04.2013 року і № 285539-ДП2 від 23.04.2013 року, ціна позову 507 527 (п`ятсот сім тисяч п`ятсот двадцять сім ) гривень 56 копійок.

Як вбачається з позовної заяви 23.04.2013 р. ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 уклали Рамкову угоду №FW1502.452.

В межах вказаної Рамкової угоди позивач уклад в ОСОБА_1 два договори про надання траншу:

-№1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р.;

-№1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р.

Згідно п. 2 ст. 2 вказаних договорів про надання траншу строк користування траншами становить 24 місяці.

Тобто, були встановлені наступні строки виконання основних зобов`язань позичальника ОСОБА_1 :

-за договором №1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р. - до 24.07.2015р.;

-за договором №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. - до 26.11.2015р.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, яка діяла станом на 24.07.2015р. та 26.11.2015р.) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи 23.04.2013р. між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були укладені з кожним окремо договори поруки відповідно №285539-ДП2 та №285527-ДП2 відповідно.

З положень даних договорів випливає, що в них не встановлено строку дії поруки. Так, в п. 4.1 кожного з перелічених договорів поруки встановлено, що порука дії з моменту укладення договору протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди чи належне виконання усіх вимог кредитора.

А згідно п. 4.2. договорів поруки договір вступає в силу з моменту його укладення діє протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди, належного виконання усіх зобов`язань позичальника за кредитними договорами та поручителя за договором.

5. Правові норми законодавства застосовані судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одночасно, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 629, 638 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

6. Висновки та мотиви прийнятого рішення.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з позовної заяви 23.04.2013р. ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 уклали Рамкову угоду №FW1502.452, в межах вказаної Рамкової угоди позивач уклад в ОСОБА_1 два договори про надання траншу:

-№1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р.;

-№1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р.

Згідно п. 2 ст. 2 вказаних договорів про надання траншу строк користування траншами становить 24 місяці. Тобто, були встановлені наступні строки виконання основних зобов`язань позичальника ОСОБА_1 :

-за договором №1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р. - до 24.07.2015р.;

- за договором №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. - до 26.11.2015р.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, яка діяла станом на 24.07.2015р. та 26.11.2015р.) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи 23.04.2013р. між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були укладені з кожним окремо договори поруки відповідно №285539-ДП2 та №285527-ДП2 відповідно.

З положень даних договорів випливає, що в них не встановлено строку дії поруки. Так, в п. 4.1 кожного з перелічених договорів поруки встановлено, що порука дії з моменту укладення договору протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди чи належне виконання усіх вимог кредитора.

А згідно п. 4.2. договорів поруки договір вступає в силу з моменту його укладення діє протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди, належного виконання усіх зобов`язань позичальника за кредитними договорами та поручителя за договором.

В цьому аспекті слід звернути увагу на усталену позицію судів, яку започаткував Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі №10-1393/0/4-12 від 27.09.2012р., в пункті 2 якого зазначив:

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Також слід звернути увагу суду і на Постанову Судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 23.05.2012р. по справі №6-33цс12, яка розглядала неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції вказаних норм матеріального права, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України виходять із наступного.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, установивши, що договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки пунктами 3.1 цих договорів установлено, що вони діють до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, який був змінений ним відповідно до п. 1.2.2 кредитного договору, не пред`явив вимоги до поручителів, суд першої інстанції, з висновками якого погодились апеляційний та касаційний суди, дійшов обґрунтованого висновку про те, що поруку припинено на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Тобто, обставини справи та норми діючого законодавства свідчать про те, що строки дії поруки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мають встановленого строку дії.

Таким чином, що умови договорів поруки про їх дію до припинення строку дії Рамкової угоди або до належного виконання всіх зобов`язань позичальника - не свідчать про те, що договорами поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р. установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Щодо дії встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування, на який є також посилання в договорах поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р. як на період дії поруки. Як вбачається з положень Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р. та договорів поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р. ліміт строку кредитування встановлений датою 23.04.2023р.

Разом з тим, зазначена дата не може бути врахована як строк дії поруки у зв`язку з наступним.

Згідно ст. 1 «Визначення термінів» Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р. ліміт строку кредитування - період часу, в межах якого можлива видача кредитів та у момент закінчення якого повинні бути погашені усі кредити, видані на підставі угоди.

Згідно п. 3.1. статті 3 Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р. «Загальні умови та порядок надання кредиту» видача кредиту на підставі Рамкової угоди здійснюється при наявності усіх з нижченаведених умов.

Далі в цьому пункті перелічуються сім умов, серед яких є умова (пп. 3.1.7.) згідно якої позичальник повністю належно виконав свої зобов`язання за договорами, а також вимоги кредитора, що повинні бути виконані позичальником для отримання кредиту до моменту видачі кредиту.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позичальник ОСОБА_1 станом на 24.07.2015р. та 26.11.2015р. (строки повернення траншів за кредитними договорами №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. та №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р.) не виконував належно свої зобов`язання за вказаними договорами.

Тобто, одна з умов, яка встановлена пунктом 3.1. Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р., не була виконана, а тому в силу п. 3.1. видача інших кредитів в межах ліміту кредитування не могла здійснюватися.

Щодо визначення терміну «ліміт строку кредитування», наведеного у статті 1 Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р. (це період часу, в межах якого можлива видача кредитів), то можна зробити висновок про те, що станом на 24.07.2015р. та весь наступний період до сьогоднішнього дня видача кредитів ОСОБА_1 не була та не є можливою через відсутність умови, передбаченої пп. 3.1.7. Рамкової угоди.

В цьому аспекті необхідно звернути особливу увагу на побудову самої норми п. 4.1. та п. 4.2 договорів поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р., в яких дія поруки та договору поруки прив`язується не до закінчення ліміту строку кредитування, а саме до часу дії цього ліміту, тобто необхідно з`ясовувати не кінцевий строк ліміту, а те, чи діяв відповідний ліміт.

Як вже вище зазначено, такий ліміт строку не діяв з 24.07.2015р., адже з цього дня позивач в силу приписів пп. 3.1.7. не міг видавати нові кредитні транші позичальнику.

Таким чином, ліміт строку кредитування, встановлений в Рамковій угоді як 23.04.2023р., не діяв після 24.07.2015р., коли ОСОБА_1 не виконав зобов`язання з повернення кредиту за договором №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р.

Порука, як вид забезпечення зобов`язання, є прив`язаною саме до зобов`язання.

Так, згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Тобто, в питанні тлумачення умов договорів поруки щодо встановлення строку дії поруки, є важливим звертати увагу саме на зобов`язання, в забезпечення якого така порука укладена, а не на умови загальних договорів по наміри, яким за своїм змістом є Рамкова угода №FW1502.452 від 23.04.2013р.

В даному випадку загальний строк кредитування, встановлений рамковою угодою (23.04.2023р.) не є тотожнім строку виконання зобов`язань за договорами про надання траншів №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. та №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. (24.07.2015р. та 26.11.2015р. відповідно).

Відповідно до частини 1 статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах 3 та 4 статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз змісту договорів поруки свідчить, що правила встановленні статтею 213 ЦК України можуть не в повній мірі визначити зміст відповідної умови договору щодо строку дії поруки.

Оскільки ці правила не дають можливості в повній мірі визначити зміст відповідних умов договорів поруки щодо порядку строку дії поруки, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

При з`ясуванні того, чи встановлено в договорах поруки №285539-ДП2 та №285527-ДП2 від 23.04.2013р. строк дії поруки та в який період діяв ліміт строку кредитування, слід зробити висновок, що пункти 4.1. та 4.2. договорів поруки, з урахуванням умов Рамкової угоди №FW1502.452 від 23.04.2013р., а також з урахуванням того, що всі договори складались саме позивачем (ПАТ «ПроКредит Банк»), не передбачають строку дії поруки, а ліміт строку кредитування не діяв з 24.07.2015р.

Щодо стягнення пені.

3.Серед позовних вимог ПАТ «ПроКредит Банк» містяться вимоги про стягнення з відповідачів пені, а саме:

c)за договором про надання траншу №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. - 165 476,27 грн.

d)за договором про надання траншу №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. - 165 488,21 грн.

4.При цьому, слід зазначити, що розмір тіла кредиту (капіталу) з процентами, які пропонуються для стягнення, складає:

c)за договором про надання траншу №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. - 85 001,97 грн.

d)за договором про надання траншу №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. - 91 561,11 грн.

Тобто, розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір збитків позивача.

Тобто, розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір збитків позивача.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013р., нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний суд зауважує, що захист від цих зловживань має базуватись на положеннях законодавства, зокрема ч.3ст. 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 16.03.2016р. у справі №906/1599/15, від 23.02.2016р. у справі №903/861/15, від 22.11.2016р. у справі №920/458/16, 07.12.2011р. у справі №17/77, від 19.12.2012р. у справі №5023/3165/12, від 21.10.2015р. у справі №906/575/15 тощо, що свідчить про широку імплементацію судами України положень та позиції, викладеної у рішенні КСУ.

Хоч перелік підстав для зменшення розміру неустойки, застосованої до боржника за договором, не є чітко передбаченим законодавством та визначається за внутрішнім переконанням судді, однак деякі приклади підстав для визнання обставин винятковими та застосування зменшення штрафних санкцій наявні в судовій практиці, зокрема рішеннях ВГСУ та ВС, а саме:

a.неспіврозмірність або відсутність збитків, понесених позивачем (або відсутність доказів понесення таких збитків), а також відсутність доказів, що свідчили б про можливе погіршення фінансового стану чи ускладнення в господарській діяльності для кредитора - Постанова ВГСУ від 17 травня 2017 року у справі № 911/3032/16; Постанова ВС від 25.04.2018 року у справі № 904/12429/16; Постанова ВГСУ від 28.11.2017 року у справі № 905/3376/16; Постанова ВГСУ від 24.01.2017 року у справі № 915/693/16; Постанова ВГСУ від 04.04.2017 року у справі № 916/4590/15; Постанова ВГСУ від 23.05.2017 року у справі № 910/15430/16; Постанова ВГСУ від 04.07.2018 року у справі № 904/11327/16; Постанова ВГСУ від 24.10.2017 року у справі № 916/1419/16; Постанова ВГСУ від 11.07.2017 року у справі № 917/1608/16;

b.значний розмір неустойки - Постанова ВГСУ від 17 травня 2017 року у справі № 911/3032/16, Постанова ВГСУ від 28.11.2017 року у справі № 905/3376/16; Постанова ВГСУ від 28.02.2017 року у справі № 904/6888/16; Постанова ВГСУ від 23.05.2017 року у справі № 910/15430/16; Постанова ВГСУ від 20.06.2017 року у справі № 904/9947/16;

c.складна ситуація у державі та негативне економічне становище загалом - Постанова ВГСУ від 28.11.2017 року у справі № 905/3376/16; Постанова ВГСУ від 24.01.2017 року у справі № 915/693/16.

В цьому аспекті необхідно також враховувати, що умовами кредитних договорів було встановлено збільшений процент за користування кредитними коштами після закінчення встановленого строку їх повернення (в матеріалах справи вони мають назву «Проценти за неправомірне користування кредитом»).

Кредитор (позивач), встановлюючи такий збільшений процент, значно зменшив наслідки негативних наслідків від неповернення кредитних коштів позичальником, а тому додаткове стягнення пені у вищевказаних розмірах є несправедливим тягарем для відповідача.

Окрім цього, слід відзначити, що сам механізм зменшення розміру штрафних санкцій чи визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду.

Таким чином враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит банк», заборгованість за договором про надання траншу № 1502.43206/FW1502/452 від 24.07.2013 року, який є невід`ємною частиною Рамкової угоди № FW1502/452 від 23.04.2013 року заборгованість у розмірі - 58 346 (п`ятдесят вісім тисяч триста сорок шість) гривень 90 копійок, яка складається:

-заборгованість за тілом - 55 956 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 80 копійок,

-сума пені - 2 390 (дві тисячі триста дев`яносто) гривень 00 копійок, в іншій частині позовної заяви суд відмовляє.

8. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволені позовних вимог в повному обсязі, судовий збір покладається на позивача, в розмірі 590 (п`ятсот дев`яносто) гривень 77 копійок.

Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача, в пропорційному відношенню до задоволених позовних вимог, а в іншій частині відноситься на рахунок держави.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265, ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про стягнення кредитної заборгованості» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит банк», юридична адреса реєстрації: місто Київ, проспект Перемоги, будинок №107-а, ідентифікаційний код 21677333 заборгованість за договором про надання траншу № 1502.43206/FW1502/452 від 24.07.2013 року, який є невід`ємною частиною Рамкової угоди № FW1502/452 від 23.04.2013 року заборгованість у розмірі - 58 346 (п`ятдесят вісім тисяч триста сорок шість) гривень 90 копійок, яка складається:

-заборгованість за тілом - 55 956 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 80 копійок,

-сума пені - 2 390 (дві тисячі триста дев`яносто) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 на користь Акціонерне товариство «ПроКредит банк», юридична адреса реєстрації: місто Київ, проспект Перемоги, будинок №107-а, ідентифікаційний код 21677333 судовий збір у розмірі - 590 (п`ятсот дев`яносто) гривень 77 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Дніпровського апеляційного суду.

Згідно до п.п.15.5 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua .

Позивач - Акціонерне товариство «ПроКредит банк», юридична адреса реєстрації: місто Київ, проспект Перемоги, будинок №107-а, ідентифікаційний код 21677333, МФО 320984.

Відповідачі:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Івченко Т. П.