КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 372/1538/19

номер провадження: 22-ц/824/1608/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2019 року у складі судді Кравченка М.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2015 року відповідач ОСОБА_1 отримав від нього в борг грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США зі сплатою 100 % річних, на строк до 30 листопада 2016 року та зобов`язався повернути йому 2 000 доларів США основного боргу, що еквівалентно 53 180 грн 00 коп. і 2 000 доларів США процентів за користування позикою, що еквівалентно 53 180 грн 00 коп., що підтверджується письмовою розпискою від 25 квітня 2015 року. Проте відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, в обумовлений строк кошти позивачу не повернув. Позивач вказував, що він неодноразово намагався зустрітися з відповідачем для вирішення питання про повернення коштів, однак останній уникав зустрічей.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь основний борг урозмірі 2 000 доларів США, що еквівалентно 53 180 грн 00 коп. та проценти у розмірі 2 000 доларів США, що еквівалентно 53 180 грн 00 коп.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 25 квітня 2015 року у розмірі 106 360 грн 00 коп., що станом на 25 квітня 2019 року складається із: суми основного боргу у розмірі 53 180 грн 00 коп.; процентів за користування коштами у розмірі 53 180 грн 00 коп., а також судові витрати у розмірі 1 063 грн 60 коп., а всього - 107 423 грн 60 коп.

Заочне рішення суду мотивоване тим, що відповідач у встановлений договором позики строк суму боргу позивачу не повернув, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за цим договором, яка складається із суми основного боргу та процентів за користування позиченими коштами.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у заочному рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не був повідомлений про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, оскільки він не отримував судових повісток за зареєстрованою адресою свого місця проживання, чим було позбавлено його права подати заперечення проти позову. Також зазначає, що справа розглянута судом з порушенням правил підсудності, оскільки він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що не відноситься до територіальної юрисдикції Обухівського районного суду Київської області. Крім того, предметом даного спору є стягнення коштів, а тому, на його думку, на даний спір не поширюється альтернативна підсудність, встановлена ст.28 ЦПК України.

Вказує, що суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову, керуючись виключно поясненнями представника позивача, однак сам позивач до суду не з`являвся, оригінали документів суду не надав. Зазначає, що судом не встановлено правової природи розписки від 25 квітня 2015 року, не з`ясовано чи є ця розписка договором позики та чи здійснював позивач заходи досудового врегулювання спору. Також судом не встановлено правової природи нарахованих 100 % до грошових коштів, які мають бути повернуті, та за який час вони повинні бути нараховані. Вказує, що судом не встановлено, що чим підтверджується отримання відповідачем коштів саме для засівання полів зерновими культурами.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Ігнатенко В.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що викладені в апеляційній скарзі обставини скаржником не доведено. Твердження в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції правил підсудності є хибними, оскільки зареєстрованим місцем проживання позивача є адреса, яка була зазначена як місце виконання договору. Також вказує, що твердження відповідача про ненадходження йому судових повісток не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи містяться конверти, які були повернуті поштовим відділенням у зв`язку з відсутністю відповідача за адресою його місця проживання, а тому відповідно до вимог цивільного процесуального закону він вважається повідомленим про час та місце розгляду справи. Також матеріали справи містять інформацію про те, що відповідач зареєстрований за адресою, вказаною у позовній заяві. До того ж відповідач був повідомлений через офіційний веб-сайт судової влади України, що визнала представник відповідача у апеляційній скарзі. Зазначає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником грошових коштів. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Левчишина О.В. у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить зворотнє рекомендоване повідомлення про вручення 22 березня 2021 року адвокату Левчишиній О.В. судової повістки (а.с.209). Причини неявки апеляційному суду не повідомили.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також враховуючи, що згідно з ч.5 ст.130 цього Кодексу вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням судової повістки і цій особі, колегія суддів визнала неявку відповідача та його представника такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Ігнатенка В.М., який з`явився в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 квітня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики у формі письмової розписки, згідно якого позивач передав, а відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США в якості платної, поворотної позики, зі сплатою 100 процентів річних, які зобов`язався повернути не пізніше 30 листопада 2016 року. Сума, що підлягає поверненню становить 4 000 доларів США.

По справі встановлено, що в обумовлений борговою розпискою строк відповідач суму позики разом із процентами позивачу не повернув.

У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Частиною 3 ст.545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.1 та ч.4 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами 1 та 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) та у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 426/8022/17 (провадження № 61-17131св18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З наданої позивачем письмової розписки вбачається, що 25 квітня 2015 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримав саме у борг грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США, зі сплатою 100 процентів річних, які останній зобов`язався повернути не пізніше 30 листопада 2016 року.

При апеляційному розгляді справи за клопотанням представника відповідача - адвоката Левчишиної О.В. апеляційним судом було витребувано у позивача оригінал письмової розписки, яка долучена до матеріалів справи (а.с.163)

Також представник відповідача заявила клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не писав боргову розписку від 25 квітня 2015 року, її не підписував та грошові кошти за цією розпискою від позивача не отримував.

Позивач ОСОБА_2 пояснив, що написав боргову розписку власноруч, а ОСОБА_1 тільки поставив свій підпис у розписці, оскільки у останнього була травмована рука.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Левчишиної О.В. задоволено частково. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено питання: чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у документі - «Расписка в получении денежных средств в качестве займа» від 25 квітня 2015 року ОСОБА_1 чи іншою особою? (а.с.157-161).

24 вересня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов рахунок №5712 від 17 вересня 2020 року за проведення судової почеркознавчої експертизи №22980?22982/20-32 у цивільній справі №372/1538/19 (а.с.173-174).

Враховуючи, що ухвалою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року витрати по проведенню експертизи покладено на відповідача ОСОБА_1 , апеляційний суд направив на адресу ОСОБА_1 рахунок №5712 від 17 вересня 2020 року про сплату 6 864 грн 48 коп. за проведення судової почеркознавчої експертизи у справі (а.с.176).

06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 отримав вказаний вище рахунок №5712 від 17 вересня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.180).

Однак ОСОБА_1 не сплатив кошти у розмірі 6 864 грн 48 коп. згідно рахунку №5712 від 17 вересня 2020 року за проведення судової почеркознавчої експертизи.

28 січня 2021 року до Київського апеляційного суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшла цивільна справа разом із листом в.о. директора Київського науково-дослідному інституту судових експертиз Голікової Т.Д. від 22 січня 2021 року № 22980?22982/20-32 про залишення ухвали Київського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року без виконання, у зв`язку з неоплатою експертизи (а.с.187).

Відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Правовий аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що у ній законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Фактично суд виходить з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 371/640/16-ц (провадження № 61-45228 св 18).

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 не оплатив вартість проведення експертизи, призначеної апеляційним судом за клопотанням його представника - адвоката Левчишиної О.В., та не надав доказів об`єктивної неможливості здійснення такої оплати, колегія суддів приходить до висновку про свідоме ухилення відповідача від участі в експертизі та вважає за можливе визнати факт не спростування відповідачем того, що підпис від імені ОСОБА_1 у документі - «Расписка в получении денежных средств в качестве займа» від 25 квітня 2015 року виконано ОСОБА_1 .

Таким чином ОСОБА_1 не довів, що він не підписував боргову розписку та не отримував грошових коштів від позивача за цією розпискою і таких доказів матеріали справи не містять, а тому відсутні правові підстави вважати цей правочин неукладеним.

Колегія суддів вважає, що за своєю суттю вказана розписка є достатнім документом, який підтверджує як факт укладення між сторонами договору позики, так і умови цього договору, а також засвідчує отримання боржником ОСОБА_1 від кредитора ОСОБА_2 вказаної у розписці грошової суми в борг, що свідчить про існування між сторонами правовідносин за договором позики та, як наслідок, існування у ОСОБА_1 обов`язку перед ОСОБА_2 щодо повернення позики у розмірі 2 000 доларів США та процентів за користування позикою у розмірі 2 000 доларів США, що разом становить 4 000 доларів США та на момент пред`явлення позову еквівалентно 106 360 грн 00 коп.

За таких обставин посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не встановив чи є розписка від 25 квітня 2015 року договором позики, не встановив правову природу цього договору позики і правову природу нарахованих процентів та за який час вони повинні бути нараховані, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також правильно застосувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики, відповідач ОСОБА_1 у визначений розпискою строк суму боргу позивачу не повернув, а тому суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 25 квітня 2015 року у розмірі 106 360 грн 00 коп., що станом на 25 квітня 2019 року складається із: суми основного боргу у розмірі 53 180 грн 00 коп. та процентів за користування у розмірі 53 180 грн 00 коп.

Таким чином при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, судом першої інстанції не встановлено чи здійснював позивач заходи досудового врегулювання спору, не приймаються апеляційний судом до уваги, оскільки у позовній заяві ОСОБА_2 зазначив, що він неодноразово намагався зустрітися з відповідачем для вирішення питання про повернення коштів, однак останній уникав зустрічей. Натомість відповідач ОСОБА_1 не надав доказів того, що до подання вказаної позовної заяви він вживав заходів щодо добровільного повернення боргу позивачу в обумовлений борговою розпискою строк і таких доказів матеріали справи не містять.

Також апеляційним суд не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не встановлено чим підтверджується отримання відповідачем коштів саме для засівання полів зерновими культурами, оскільки зазначення в борговій розписці про цільове призначення отриманих в борг коштів не змінює правової природи договору позики, укладеного між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був повідомлений про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, оскільки він не отримував судових повісток за зареєстрованою адресою свого місця проживання, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до ч.6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Як вбачається з довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області від 15 травня 2019 року, наданої на запит суду першої інстанції від 02 травня 2019 року, зареєстрованою адресою місця проживання відповідачаОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 червня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання на 05 липня 2019 року о 09 год 00 хв. Копію цієї ухвали суду, копію позовної заяви та доданих до неї документів, судом надіслано учасникам справи (а.с.17).

03 липня 2019 року на адресу суду першої інстанції повернувся поштовий конверт з ухвалою суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, копією позовної заяви, доданих до неї документів та судовою повісткою, які були направлені на вказану вище адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , з відміткою поштового відділення «не проживає» (а.с.23).

У зв`язку з неявкою відповідача у підготовче засідання 05 липня 2019 року, судом було відкладено підготовче засідання на 15 серпня 2019 року о 09 год 00 хв., що підтверджується протоколом судового засідання від 05 липня 2019 року (а.с.28), про що судом було повідомлено відповідача шляхом направлення судової повістки на його адресу.

12 липня 2019 року досуду першої інстанції повернувся поштовий конверт із судовою повісткою, який був надісланий на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , з відміткою працівника поштового зв`язку «не проживає» (а.с.24).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 15 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 04 вересня 2019 року о 10 год 00 хв. (а.с.29).

У судове засідання 04 вересня 2019 року, а також у наступне судове засідання, призначене судом на 24 вересня 2019 року о 09 год 30 хв., ОСОБА_1 не з`явився. Надіслані на адресу відповідача поштові конверти із судовими повістками повернулися до суду першої інстанції із відміткою працівника поштового відділення «не проживає» (а.с.33, 39).

Інших адрес місця проживання ОСОБА_1 в матеріалах справи не значиться.

Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, відповідач ОСОБА_1 вважається належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до вказаних вище норм ЦПК України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що про судове засідання, яке призначене на 24 вересня 2019 року о 09 год 30 хв. ОСОБА_1 також був повідомлений судом першої інстанціїшляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.40).

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що дана справа була розглянута з порушенням правил підсудності, оскільки зареєстроване місце проживання відповідача не відноситься до територіальної юрисдикції Обухівського районного суду Київської області, то вони є необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являється в суд за зареєстрованим у встановленим законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 28 ЦПК України передбачено підсудність справ за вибором позивача.

Частиною 8 ст. 28 ЦПК України встановлено, що позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до положень вказаної норми за місцем виконання договору можуть пред`являтися позови за наявності однієї з таких умов: в договорі зазначено місце виконання; вимоги заявлені на підставі договору, який можна виконувати тільки в певному місці.

Відповідно до ч.1 ст. 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.532 ЦК України, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Зі змісту договору позики від 25 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 вбачається, що сторони погодили, що місцем виконання зобов`язання по поверненню суми позики та сплати процентів є місце проживання позикодавця, якщо інше не буде повідомлено письмово.

Матеріали справи не містять доказів письмового повідомлення про зміну місця виконання зобов`язання по поверненню суми позики та процентів.

Установлено та підтверджується наявною у матеріалах справи копією паспорта ОСОБА_2 , що його зареєстрованим місцем проживання є адреса: АДРЕСА_2 (а.с.5), що відноситься до територіальної юрисдикції Обухівського районного суду Київської області.

Враховуючи наведене,колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підсудність даної справи Обухівському районному суду Київської області за правилами підсудності, визначеними ч.8 ст.28 ЦПК України.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: