Номер провадження: 22-ц/813/8195/21
Номер справи місцевого суду: 494/1426/19
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 15 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Фермерське господарство «Тимчук В.Ф», про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення неотриманого прибутку,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

До Березівського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовними вимогами до ОСОБА_2 , третя особа: ФГ «Тимчук В.Ф» про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення неотриманого прибутку.

Позовна заява вмотивована тим, що 01 жовтня 2008 року, між ним та відповідачем по справі було укладено договір оренди земельної ділянки товарного сільськогосподарського призначення, загальною площею 10,05 га, масив НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , за кадастровим номером :01:001:0080, що розтащована за адресою: Одеська обл., Березівський район, Новокальчівська с/рада. Право власності на дану земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності, серія та номер: ЯГ №949538, виданий 14.06.2007 року видавник: Березівська районна державна адміністрація Одеської області та Витягом про реєстрацію права власності. Договір оренди був укладений строком на 6 (шість) років, а саме до 01.10.2014 року включно. Після закінчення даного договору, до позивача як до власника не надходило жодних як письмових так і усних пропозицій, стосовно пролонгації даного договору шляхом укладання додаткової угоди. На протязі 5 (п`яти) років відповідач використовує чуже нерухоме майно без будь-якого договору та на незрозумілих мені підставах, тобто фактично самовільно захопивши його. Від використання земельної ділянки він отримує значний дохід, з якого не сплачує ні податки, ні орендну плату належного розміру. Позивач неодноразово звертався по відповідача, як письмово так і усно, просив залишити його земельну ділянку. В липні 2008 року позивач звернувся з заявою до Державної інспекції сільського господарства в Одеській області, в якій повідомив, що відповідач використовує його власність без жодних законних на те підставах, та просив розібратися в даному питані згідно із чинного законодавства. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 02.08 2019 року номер запису про інше речове право: 32658822 між Фермерським господарством «Тимчук В.Ф.» (Орендар) , та ОСОБА_1 (Орендодавцем) було зареєстровано договір оренди земельної ділянки строком 10 (десять) років. Орендна плата якого становить 5% від грошової оцінки в рік. Згідно із Витягу із технічної документації, нормативна оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0080 становить 319 519.39 (триста дев`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) гривень 39 коп. Після державної реєстрації Орендар хотів провести підготовку землі до посівної компанії, але його не було допущено та створюються перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою. Відповідач відмовляється звільняти самовільно захоплену територію. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Відповідач позовні вимоги не визнав, про що 21 січня 2020 року подав до суду відзив на подану ОСОБА_1 позовну заяву, в якому просив відмовити йому у задоволені позовних вимог, з тих підстав, що 22 листопада 2011 року між ним та відповідачем договір оренди землі укладений 01.10.2008 року розірваний та у цей же день укладено новий договір №31 терміном на 10 років. Договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Березівському районі. Окрім цього, ОСОБА_3 отримував орендну плату з 2014 по 2019 рік на загальну суму 40014,04 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 15 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ФГ «Тимчук В.Ф» про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення неотриманого прибутку залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1)пред`явлений договір б/н від 22.11.2011р. був наданий відповідачем скаржнику лише у судовому засіданні, де ОСОБА_1 вперше почув про існування такого договору, заперечує про те, що підписував його чи інакшим способом надавав згоду на укладення такого договору;

2)скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 визнано сплату орендної плати, а питання сплати відповідачем орендної плати є недоречним та недоведеним, так як законної підстави сплачувати будь-які кошти відповідачем відсутні.

Відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу вмотивовано тим, що договір оренди землі від 01.10.2008р., укладений між ним як фізичною особою та ОСОБА_1 , втратив чинність ще у 2011 році, а ФГ «Ситинський О.В.» користується земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_1 , на законних підставах у відповідності до зареєстрованого договору про оренду землі від 22.11.2011р. №31.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 01 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки товарного сільськогосподарського призначення, загальною площею 10,05 га, масив НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , за кадастровим номером :01:001:0080, що розташована за адресою: Одеська обл., Березівський район, Новокальчівська с/рада (а.с.13-17). Договір оренди був укладений строком на 6 (шість) років, а саме до 01 жовтня 2014 року включно.

Водночас, судом першої інстанції вірно встановлено, що 22 листопада 2011 року після розірвання попереднього договору від 01.10.2008 року, укладено договір оренди землі між ОСОБА_1 та фізичною особою ФГ «Ситинський О.В.» терміном на 10 років, про що внесений запис у відділі Держземкомзему у Березівському районі №00566 від 03.08.2012 року (а.с. 56-61)

Відповідно до п. 44 Договору договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Згідно із частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З пояснень представника позивача, останні дізнались про нього під час надання відзиву, проте вважають, що державна реєстрація договору не була здійснена.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що державна реєстрація договорів оренди землі є офіційним визнанням і підтвердженим державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.

За приписами статті 13 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на момент, укладання вищенаведеного договору, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що «договір оренди укладається у письмовій формі…», статтею 18 цього ж Закону встановлено, що «договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації».

Статтею 20 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що «укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація оренди землі проводиться у порядку встановленому законом».

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

Як вбачається з договору оренди землі від 22.11.2011р., між сторонами, вказаний договір був зареєстрований у Держкомзему у Березівському районному за реєстраційним номером 00566.

Разом з цим, суд першої інстанції правильно враховував, що положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права».

У рішенні Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року зазначено: Наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Право орендаря на користування землею має економічну цінність та юридично належить орендарю і очікування набути майно або майнове право відповідно до закону або за договором (що має місце в даній справі) вважається законним та обґрунтованим, а відібрання в особи наданого їй права є порушенням Конвенції.

Більше того, в контексті положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому будь-яка особа, звертаючись до компетентного органу держави чи посадової особи про вчинення певних дій, виправдано сподівається на дотримання останніми при вчиненні таких дій вимог закону.

Так, у своїх рішеннях у справах «Рисовський проти України», «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Лелас проти Хорватії» Суд зазначав, що коли йдеться про питання щодо таких основоположних прав людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, оскільки на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик їхніх помилок і сприятимуть визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Як встановлено під час судового засідання у суді першої інстанції, вказаний договір від 22 листопада 2011 року є діючим, оскільки позивачем він не оскаржувався та не визнавався недійсним.

Більш того, під час судового засідання позивач ОСОБА_1 повідомив, що отримував кошти від відповідача до 2017 року, які йому надавались відповідачем, оскільки останній обробляв його ділянку.

Разом з цим, відповідачем надано розрахунки про сплату орендної плати ОСОБА_1 з 2014 по 2018 роки (а.с.64-68).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про витребування майна з відповідача є необґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає, що ОСОБА_1 отримував орендну плату, розмір якої був встановлений договором оренди землі від 22.11.2011р. №31, тобто був згодний із умовами, викладеними у них.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі №390/34/17.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 13 грудня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк