Справа №336/3613/21
Номер провадження 2/336/3042/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді - Карабак Л.Г.,

за участю секретаря - Тимошенко Н.В.,

розглянувши у спрощеному провадженні, з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

11.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом на обґрунтування вимог якого зазначив, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності його батькові - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, у встановлений строк із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися спадкоємці - позивач та ОСОБА_3 . Позивач вважає себе власником житлового будинку з моменту відкриття спадщини, хоча його право власності належним чином не зареєстроване. Відповідачка - дочка позивача, зареєстрована у будинку з 15.05.2014 року. Як стверджує позивач, у травні 2017 року відповідачка виселилася, забравши свої особисті речі та документи. Позивач та третя особа не чинили відповідачці перешкод у користуванні будинком, проте вона не проживає у будинку та не знімається з реєстрації на їх вимогу. Відповідачка не несе витрати на утримання будинку, у ньому відсутні її речі, вона не приймає участі у спільному побуті, створює побутові незручності проявами релігійних вірувань. На думку позивача, усіма вищезазначеними діями відповідачка чинить йому перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, посилаючись як на підстави своїх вимог на положення ст.ст. 116, 150, 157 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 328, 391, 405 ЦК України просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні пояснивши, що відповідачка порушує його право власника тим, що наявність її реєстрації перешкоджає йому у оформленні субсидії, створює додаткові труднощі та матеріальні витрати. Крім того, відповідачка має релігійні переконання, які позивач не приймає, вона тримає в будинку релігійну літературу, будинок відвідують особи, які ведуть не бажану позивачеві релігійну агітацію, що створює позивачеві побутові незручності.

Відповідачка в судовому засіданні із позовом не погодилася, пояснила, що вона постійно не живе разом із батьком через особисті суперечності, які між ними виникли, ніколи не мала наміру відмовлятися від свого права проживання у будинку, іншого житла не має. Вважає обставини, які їй заважають проживати у будинку тимчасовими. А тому, з огляду на те, що вона є членом сім`ї позивача, його вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням вважає незаконними.

Від третьої особи ОСОБА_3 до суду не надійшли пояснення щодо позову, про час та місце слухання справи вона обізнана зокрема і самим позивачем.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, яким позивачі обґрунтовують свої вимоги, а також доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом, та визнається сторонами, ОСОБА_1 не був власником житлового приміщення на час звернення до суду. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будинок АДРЕСА_1 на праві власності досі належить ОСОБА_4 - батькові позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19).

Сторонами визнається, що відповідачка зареєстрована але не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому позивач зазначає про наявність конфліктних стосунків, а відповідачка це визнає, зокрема пояснює, що саме через конфлікт не може проживати спільно із батьком.

Згідно з паспортом серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області 15 травня 2017 року, місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 15.05.2014 року по теперішній час (а.с. 8, 9).

Місце проживання позивача ОСОБА_1 згідно з паспортом серії НОМЕР_2 , виданого Шевченківським РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 14.01.1977 року по теперішній час (а.с.7).

Щодо права позивача на захист його права власника житла слід зауважити на таке: згідно правового змісту ст. 405 ЦК України, яка унормовує право членів сім`ї власника на користування його майном, у розумінні загального захисту права власника на вільне володіння та розпорядження майном, в ній йдеться мова про права титульного власника майна.

Позивач же не є власником усього будинку, він є спадкоємцем першої черги, який вчасно звернувся, зокрема разом із іншими спадкоємцями із заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини. Правило ч. 5 ст. 1268 ЦК України про те, що спадщина належить спадкоємцеві із часу її відкриття незалежно від часу її прийняття у цьому випадку не породжує у позивача права на захист права власності в порядку ст. 405 ЦК України.

Крім того, позивач вірогідно може стати власником лише частини будинку, оскільки є інші спадкоємці першої черги після смерті його батька, зокрема третя особа - ОСОБА_3 .

Так, дійсно, згідно правил ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, але права ставити питання в порядку ст. 405 ЦК України у позивача не виникло.

Разом із тим, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи позивача про те, що він, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права власності шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд вважає необґрунтованими.

У своїх висновках щодо обґрунтованості позову по суті, суд спирається на правову позицію Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС, висловлену у постанові від 21 липня 2021 року справа № 227/1044/20. А саме про те, що власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Так, згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Верховний Суд зазначає, що застосовуючи відповідну практику, суди мають належним чином з`ясувати обставини справи та надати їм правову оцінку, з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішити конфлікт між правами та інтересами ради як власника житла та фізичних осіб, які зареєстровані в житловому приміщенні.

Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Верховний Суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідачка стверджує, що вона не втрачала інтересу до житла, оскільки не має іншого, свою поведінку пояснює тим, що у неї з батьком склалися неприязні стосунки, діяла вимушено, вважає таке своє становище тимчасовим.

Так, згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до правового змісту ст.ст. 391, 396 ЦК України підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Суд враховує, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України.

Позивачем же не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачка без поважних причин не проживає у будинку понад один рік, саме щодо відсутності поважних причин, не доведене її недбале ставлення до житла, втрату її інтересу до нього, наявність у неї іншого житла тощо. Той факт, що відповідачка своїми релігійними переконаннями створює побутові незручності позивачеві, не бере участь у витратах, по-перше не підтверджено належними доказами, а по-друге не є окремою підставою для припинення її права користування будинком. Позивач не позбавлений права звернення до відповідачки із позовом про відшкодування втрат на утримання майна за наявності на це підстав.

З огляду на відсутність належних та допустимих доказів, які б достеменно свідчили про недбалу поведінку відповідачки ОСОБА_2 , які б давали змогу вважати, що вона свідомо, втративши інтерес до житла, його покинула, суд вважає, що підстави для застосування наслідків, передбачених ст.ст. 391, 396 ЦК України, на які посилається позивач, також відсутні.

Наявність іншого житла у відповідачки, де вона може проживати, під час розгляду справи позивачем доведено не була.

Додатково слід зазначити, що достатніх доказів наявності перешкод, які б створювала відповідачка у праві користування позивачем будинком, або його частиною, суду також надано не було, як і не зазначено інших підстав для задоволення позовних вимог. Фактично усуненням перешкод позивач вважає зняття відповідачки з реєстрації.

Крім того, суд вважає помилковим посилання позивача на те, що відповідачка, яка наразі не пов`язана з ним спільним побутом, втратила право користування, що відповідно до ст. 406 ЦК України, є підставою для припинення права користування відповідачем чужим майном, оскільки позивач звернулась до суду із позовом, керуючись зокрема і положеннями ст. ст. 391 - 396 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту системного порушення його право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

Таким чином, доводи позивача про те, що відповідачка втратила право користування жилим приміщенням є не обґрунтовані, оскільки відповідачка ОСОБА_2 набула право користування жилим приміщенням в установленому порядку, а тому слід виходити з того, що вона на законних підставах має право користуватися жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав. А відтак, позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідачки на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Крім того, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Водночас, доказів у розумінні ст.76 ЦПК України щодо наявності порушення прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, суду не надано та у судовому засіданні не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ї не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 258-268, 352-355 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 116, 156, 157 ЖК УРСР, ст.ст. 405, 406 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України.

Повний текст рішення буде проголошено 30.08.2021 року.

Суддя: Л.Г.Карабак