Справа № 645/2668/18
Провадження № 2/645/65/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Шарка О.П.

за участю секретаря судових засідань Калягіної М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», ТДВ СК «Альфа Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо транспортної пригоди

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», в уточненій редакції якого просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 , грошові кошти у розмірі 129786 грн. 41 коп. у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Домінанта» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100000 грн. у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20000 грн. у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди, стягнути з ОСОБА_2 на його користь сплачений судовий збір у розмірі 3531 грн. 27 коп.

ОСОБА_2 в свою чергу звернувся до суд з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , третя особа Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» , в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь 71500 гривень у якості відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо транспортної пригоди матеріальної шкоди к розмірі 71500 гривень, а також моральної шкоди у розмірі 100000 гривень.

В обґрунтування первісного позову зазначив, що 4 грудня 2017 року, приблизно о 13 год. 00 хв., водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Сіверська, зі сторони Салтівського Шосе, у напрямку окружної дороги, в районі будинку 59 у м.Харкові, грубо порушив п.10.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого, виконуючи маневр розвороту, допустив зіткнення з автомобілем «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача, який рухався у попутному напрямку. Постановою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року відповідача було визнано у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, постанова набрала законної сили. Внаслідок зазначеної дорожньо транспортної пригоди позивачу була заподіяна значна матеріальна шкода, оскільки належний йому автомобіль отримав механічні пошкодження, відповідно звіту №30 про оціночну вартість матеріальної шкоди, вона складає 229136 грн. 41 коп. Також після дорожньо транспортної пригоди, позивач змушений був скористатися послугами евакуатора, вартість яких склала 650 гривень. Автомобіль відповідача «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , був застрахований в Товаристві з додатковою відповідальністю «Домінанта», до якого позивач звернувся 7 грудня 2017 року, однак, до теперішнього часу виплата по страхову відшкодуванню не здійснена. Відповідно страхового полісу страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 100000 грн., розмір франшизи 0 грн. У зв`язку з тим, що шкода, завдана позивачу є вище страхового ліміту, на думку позивача, відповідач ОСОБА_2 має відшкодувати різницю, яка складає 129786 грн. 41 коп. Окрім того, внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу окрім матеріальної шкоди спричинені моральні і фізичні страждання, які призвели до негативних емоцій та переживань, внаслідок пошкодження автомобіля, який він не може використовувати за призначенням. Внаслідок ДТП позивач переживав і переживає сильні моральні страждання. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 20000 гривень.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що 04 грудня 2007 року приблизно о 13 год. 00 хв., на вул. Салтівське Шосе, та біля АЗС «ОВІС» водій ОСОБА_2 виїжджав з убіччя на проїжджу частину, з метою послідуючого виконання маневру розворот. Перед початком руху переконався, що попереду відсутні транспортні засоби, позаду ОСОБА_2 розташувався припаркований автомобіль Газель, який не надавав змоги бачити смугу руху, на яку він виїжджав, саме тому ОСОБА_2 розпочав свій рух з невеликою швидкістю, наблизився до проїжджої частини до моменту, коли він мав змогу бачити смугу руху, на яку виїжджав. Переконавшись, що позаду нього відсутні транспортні засоби, він виїхав на проїжджу частину та зайняв відповідне крайнє ліве положення та в такому положенні відносно суцільної осьової лінії дорожньої розмітки продовжив рух зі швидкістю десь 10 км/год до місця розриву в суцільній лінії дорожньої розмітки. Наблизившись до даного розриву, він дещо знизив швидкість, попереду, у зустрічному напрямку транспортні засоби, транспортні засоби були відсутні, подивившись назад ОСОБА_2 побачив легковий автомобіль білого кольору, який розташовувався на значній відстані від останнього близько 200-250м та рухався даний автомобіль по його смузі руху. Оскільки зустрічна смуга була вільна ОСОБА_2 почав виконувати маневр розвороту, коли автомобіль «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 частково знаходився на смузі зустрічного руху, ОСОБА_2 побачив, як легковий автомобіль білого кольору, як згодом з`ясувалося «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 почав виїжджати на смугу зустрічного руху. Побачивши це, ОСОБА_2 намагався уникнути зіткнення, натиснувши на гальма, однак, автомобіль «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 повністю виїхав на зустрічну смугу руху та своєю правою передньою частиною контактував з лівим переднім кутом автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , який розвернуло внаслідок удару та він був відкинутий на смугу руху, по які він рухався. автомобіль Автомобіль «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 подолав приблизно 60..80 м та зупинився на смузі зустрічного руху. За матеріалами справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за його зверненням проведено експертне автотехнічне дослідження №4047 від 01.03.2018 року, за висновком якого в даній ДТП вбачається вина водія ОСОБА_3 . Зокрема, за вказаним дослідженням було зроблено наступні висновки: В даній дорожньо транспортній ситуації водій автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності з вимогам п.п.10.1 та 12. 4 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо транспортній ситуації технічна можливість запобігти зіткнення для водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_5 визначалася виконанням вимог п. 10.1 ПДР України, для чого він не мав будь яких перещкод технічного характеру. В даній дорожньо транспортній ситуації водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 не відповідали вимогам п.10.1 ПДР України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Дії водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 , який рухався в населеному пункті зі швидкістю 80 км/год, тобто більшою ніж максимально дозволена у населеному пункті, не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР України, однак, дані невідповідності з технічної точку зору, не знаходися в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. В даній дорожньо транспортній ситуації, дії водій автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно вимогам п.10.1 ПДР України. Діями водія ОСОБА_2 не визначалася технічна можливість попередження зіткнення транспортних засобів, а залежала від однобічних дій водія ОСОБА_3 по виконанню ним вимог п.10.1 ПДР України. В діях водія ОСОБА_2 , не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з ДТП. Отже, на думку ОСОБА_2 в діях ОСОБА_3 мається вина у зіткненні, однак, при розгляді справи щодо взаної ДТП, враховуючи, що протокол про адміністративне правопорушення було складено відносно ОСОБА_2 встановлювати наявність або відсутність вини іншого учасника ДТП ОСОБА_3 суд був позбавлений. Згідно повідомлення УПП в Харківській області від 31.07.2008 року, захисник Музичка І.І. було повідомлено про відсутність можливості патрульної поліції скласти протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 у зв`язку з закінченням встановленого 3-місячного строку, роз`яснено право встановлення винного в порядку цивільного судочинства. Відповідно акту прийняття - здачі виконаних робіт від 23.10.2018 року було проведено ремонт автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 на суму 44500 грн. відповідно до товарних чеків, було придбано всього 23 найменування товару. Загальна сума реальних збитків ОСОБА_2 , складає 71500 грн. Окрім матеріальних збитків, позивач зазначає, що йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі, душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, та у душевних стражданнях з приводу знищенн майна. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 100000 грн.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_6 підтримав первісні позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним у первісній позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, вважаючи його необґрунтованим і безпідставним.

У ході судового розгляду представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_7 первісні позовні вимоги не визнала, у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, зустрічний позов підтримала, просила його задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що діями чи бездіяльністю Відповідачів були спричиненні конкретні збитки Позивачу та про наявність причинного зв`язку між такими діями/бездіяльністю та збитками.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що 4 грудня 2017 року, приблизно о 13 год. 00 хв., ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Сіверська, зі сторони Салтівського Шосе, у напрямку окружної дороги, в районі будинку 59 у м.Харкові, порушив п.10.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого, виконуючи маневр розвороту, допустив зіткнення з автомобілем «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався у попутному напрямку.

Постановою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за скоєння зазначеної дорожньо транспортної пригоди, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року, зазначена постанова Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року була залишена без змін.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Автомобіль «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 , на праві власності належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 .

Як вбачається зі звіту про оцінку транспортного засобу для визначення матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 , від 19 січня 2018 року, складеного ТОВ «РАДАР -1», вартість матеріальних збитків склала 229136 грн. 41 коп.

Також після дорожньо транспортної пригоди автомобіль «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 , доставлявся з місця ДТП до місця стоянки за допомогою евакуатора, за послуги якого позивач сплатив 650 гривен, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №22 від 04 грудня 2017 року.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 була застрахована згідно полісу цивільно-правової відповідальності №АМ 156452 від 04.12.2017 року, діючого на момент ДТП. Страховиком у правовідносинах страхування вказаної фізичної особи є Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта».

Відповідно до страхового полісу АМ 156452 від 04.12.2017 року, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, завдану майну складає 100000 грн.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків. Відповідно п.14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч.1ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.2ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положеннями ст. 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про страхування», в Україні здійснюються такий вид обов`язкового страхування як страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів».

Згідно з п. 9.1.ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до п.9.2.ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

У відповідності до п. 22.1.ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 34.2Законувизначено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Відповідно до п. 34.3Закону, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Як вже зазначалося, матеріальна шкода, завдана власнику автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 , склала 229136 грн. 41 коп., а також 650 грн. (вартість послуг евакуатора)

З відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», підлягає стягненню страхова компенсація в межах страхового ліміту, що складає 100000 грн., у зв`язку з тим, що матеріальна шкода вище страхового ліміту, відповідач ОСОБА_2 має відшкодувати різницю, яка складає 129786 грн. 41 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд відзначає глибину душевних страждань позивача та його сім`ї, які через дорожньо-транспортну пригоду зазнали душевних страждань, які полягають у порушенні життєвого укладу, погіршення стану здоров`я, внаслідок пошкодження автомобіля, у позивача погіршилася якість життя, зокрема, через значні незручності у пересуванні через зумовлене ДТП користування громадським транспортом, з відповідача підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн. на користь позивача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений позивачем за первісним позовм, поясненнях, приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом доведено факт порушення його прав з боку відповідачів, які, в свою чергу, не надано доказів на спростування позовних вимог.

Стосовно зустрічних вимог суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За положеннями ч.1 ст.86 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалою суду від 05.12.2019 року у справі була призначено проведення автотехнічної експертизи, відповідно висновку експерта за результатами судової автотехнічної експертизи №89182/11408 від 19.06.2020 року, В даній дорожньо транспортній ситуації водій автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності з вимогам п.п.10.1 та 12. 4 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо транспортній ситуації технічна можливість запобігти зіткнення для водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_5 визначалася виконанням вимог п. 10.1 ПДР України, для чого він не мав будь яких перешкод технічного характеру. В даній дорожньо транспортній ситуації водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 не відповідали вимогам п.10.1 ПДР України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Дії водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 , який рухався в населеному пункті зі швидкістю 80 км/год, тобто більшою ніж максимально дозволена у населеному пункті, не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР України, однак, дані невідповідності з технічної точку зору, не знаходися в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. В даній дорожньо транспортній ситуації, дії водій автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно вимогам п.10.1 ПДР України. Діями водія ОСОБА_2 не визначалася технічна можливість попередження зіткнення транспортних засобів, а залежала від однобічних дій водія ОСОБА_3 по виконанню ним вимог п.10.1 ПДР України. В діях водія ОСОБА_2 , не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з ДТП.

Однак, як вже зазначалося вище, постановою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за скоєння зазначеної дорожньо транспортної пригоди, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року, зазначена постанова Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року була залишена без змін.

Тобто на час ухвалення рішення постанова про наявність в діях водія ОСОБА_2 не відповідностей ПДР України, які знаходились в причинному зв`язку з виникненням дорожньо транспортної пригоди, яка мала місце 4 грудня 2017 року за участю водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є чинною, судом апеляційної інстанції не скасована.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК ( 1618-15 ), вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК

(1618-15), а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК ( 1618-15 ) норми, що

мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9

"Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що встановлення вини водіїв можливе лише шляхом проведення автотехнічної експертизи, судом не приймаються, з огляду на не спростування у ході розгляду справи встановленої законом презумпції вини завдавача шкоди, а також виходячи із того, що встановлення неправомірної поведінки, яка знаходиться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, лежить саме у площині компетенції суду, а не експерта.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України (ст.11 ЦПК України 2004 року), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються її заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позивача за зустрічним позовом обставин, на які вони посилались як на підставу доводів позовної заяви.

З урахуванням наданих сторонами доказів та наведених доводів, на підставі аналізу норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини та оцінки доказів у справі, суд вважає позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Тим самим в задоволенні вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити.

Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про відшкодування шкоди матеріальної, то і в задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Питання про стягнення судового збору суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 6, 9, 21, 29, 32, 33, 35, 37, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 2, 10, 12, 49, 76, 77-81, 82, 89, 265 ЦПК України , суд

в и р і ш и в :

Первісні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 129786 грн. 41 коп. (сто двадцять дев`ять тисяч сімсот вісімдесят шість гривень сорок одну копійку) заподіяної матеріальної шкоди.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Домінанта» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100000 грн.(сто тисяч гривень) в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5000 грн. ( п`ять тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3531 грн. 27 коп. (три тисячі п`ятсот тридцять одна гривня двадцять сім копійок)

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», ТДВ СК «Альфа Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо транспортної пригоди відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий-суддя: