Справа № 128/3083/19
РІШЕННЯ

Іменем України

12.04.2021 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Карпінської Ю.Ф.,

за участю секретаря Іонової К.В.,

та учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона з 04.02.1995 по 01.08.2019 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_4 . Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01.08.2019 шлюб між ними було розірвано. В період перебування в шлюбі вони мали спільний побут, майно, набуте за час шлюбу, та кошти, що є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. Їхня сім`я проживала в однокімнатній квартирі. В зв`язку з тим, що їхня дочка підростала, було прийнято рішення придбати більшу квартиру. 27.04.2017 вони з відповідачем вибрали для купівлі двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок, в якому знаходилась дана квартира, ще будувався і в експлуатацію введений не був, тому оплата вартості квартири була розбита на частини (паї). 27.04.2017 відповідач ОСОБА_4 в її присутності уклав із Приватним підприємством «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест», в особі директора Теслера О.І., попередній договір № 31 купівлі-продажу двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Сторони домовились, що продаж зазначеної квартири буде вчинено за ціною, яка на момент підписання цього договору складає 579 000 (п`ятсот сімдесят дев`ять тисяч) гривень, що є еквівалентом суми 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США. Для підтвердження зобов`язання його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу вищезазначеної квартири та своєї платіжної спроможності ОСОБА_4 перерахував Приватному підприємству «Виробничо-торговій фірмі «Укрновінвест» забезпечувальний платіж (перший пайовий внесок) у розмірі 200 000 грн. Доказом цього є банківська квитанція № 0.0.774294012.1 від 26.05.2017. Проте, на початку 2018 року їхні із відповідачем стосунки почали руйнуватися і в кінці 2018 року ОСОБА_4 залишив їхнє спільне місце проживання, вони припинили вести спільне господарство та розпочався процес розірвання шлюбу. У зв`язку із цим з`явилася необхідність у визначеності щодо спільного майна. До Приватного підприємства «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест» було подано адвокатський запит вих. № 17 від 30.03.2019, на який надано відповідь, що згідно з заявою ОСОБА_4 від 01.04.2019 попередній договір № 31 від 27.04.2017 на придбання квартири був розірваний, авансований платіж в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень було повернуто ОСОБА_4 . Враховуючи, що на момент укладення попереднього договору купівлі-продажу та виплати авансового платежу ОСОБА_4 вони перебували у шлюбі та вели спільне господарство, то вищезазначений авансовий внесок в розмірі 200 000 гривень є спільними коштами. Однак, ОСОБА_4 без її відома розірвав вказаний договір і розпорядився цими коштами на власний розсуд, без її відома.

Позивач в позові також зазначає, що оскільки кошти, які були внесені 26.05.2017 в якості авансового внеску згідно з попереднім договором купівлі-продажу № 31 від 27.04.2017, є спільною сумісною власністю подружжя, то 1/2 частина вказаних коштів, а саме: 100 000,00 грн належать їй. Заходів мирного врегулювання даного спору з її сторони не вживалося, оскільки відповідач відмовляється контактувати з нею. За вищевказаних обставин позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на свою користь 100 000,00 грн, а також стягнути з нього судові витрати по справі.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 04.12.2019 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 21.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В судовому засіданні 12.04.2021 позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що вона була присутня під час укладення попереднього договору купівлі-продажу та під час внесення авансового внеску в розмірі 200000 грн. Але 01.04.2019 відповідач без її відома розірвав попередній договір та забрав авансовий внесок. Вказані кошти є спільною сумісною власністю, а відповідач розпорядився ними на власний розсуд. На момент розірвання договору вони разом як подружжя уже не проживали, в суді знаходилася справа про їхнє розлучення.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні 12.04.2021 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що під час перебування у шлюбі сторони дійшли згоди про придбання квартири їхній дочці, внаслідок чого 27.04.2017 був укладений договір про намір придбання двокімнатної квартири, ціна якої складала 579 000 грн. Даним договором було передбачено, що ОСОБА_4 повинен був внести кошти в розмірі 200 000 грн, що підтверджується відповідною квитанцією, копія якої міститься в матеріалах справи. Згодом сторони припинили шлюбні відносили та почали проживати окремо, після чого відповідач самостійно розірвав договір та повернув кошти без відома позивача. Оскільки дані кошти являються спільною сумісною власністю подружжя, тому половина вказаних коштів належить позивачеві.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні 12.04.2021 зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає. Суду пояснив, що ОСОБА_4 на даний час відбуває покарання, проте під час розмови з відповідачем останній повідомив йому, що позовні вимоги не відповідають дійсності, оскільки кошти були повернені під час перебування сторін у шлюбі. 18.06.2019 шлюб сторін був розірваний, однак кошти були повернуті ще в квітні 2019 року та залишились в спільній квартирі, в якій на той момент проживав відповідач. Але коли позивач вигнала відповідача з квартири, то останній навіть не зміг забрати свої особисті речі. Кошти залишилися в квартирі, ними відповідач не розпоряджався. Просив відмовити в позові.

Заслухавши думки та пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом перши, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що сторони по справі позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 з 04 лютого 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 червня 2019 року було розірвано. Зі змісту даного рішення також вбачається, що сторони на момент подачі позову про розірвання шлюбу проживали спільно, проте не підтримували шлюбних стосунків. Крім цього, за клопотанням ОСОБА_1 , яка заперечувала проти розірвання шлюбу, сторонам було надано строк для примирення з 29.03.2019 до 29.05.2019, в зв`язку з чим провадження у справі було зупинено (а.с. 8).

Судом також установлено, що 27 квітня 2017 року між Приватним підприємством «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест», в особі директора Теслера Олександра Ісааковича, та гр. ОСОБА_4 було укладено договір № 31, згідно з яким сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк, обумовлений п. 6.1 цього договору укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Сторони домовились, що продаж зазначеної квартири буде вчинено за ціною, яка на момент підписання цього договору складає 579 000 (п`ятсот сімдесят дев`ять тисяч) гривень, що є еквівалентом суми 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США, що підтверджується копією даного договору (а.с. 9-10).

Для підтвердження зобов`язання виконання вищезазначеного договору, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу вищезазначеної квартири та своєї платіжної спроможності ОСОБА_4 перерахував Приватному підприємству «Виробничо-торговій фірмі «Укрновінвест» забезпечувальний платіж (перший пайовий внесок) у розмірі 200 000 грн, що підтверджується копією квитанції № 0.0.774294012.1 від 26.05.2017 (а.с. 11).

До Приватного підприємства «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест» було подано адвокатський запит за вих. № 17 від 30.03.2019, у відповідь на який директор ПП «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест» Теслер О.І. повідомив, що згідно з заявою ОСОБА_4 від 01.04.2019 попередній договір № 31 від 27.04.2017 на придбання квартири був розірваний, авансований платіж в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень було повернуто ОСОБА_4 (а.с. 12-13, 14).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Зі змісту статті 63 СК України вбачається, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Верховний Суд, вирішуючи спір про розподіл майна подружжя у справі № 725/2488/16-ц, у постанові від 16.04.2019 висловив таку правову позицію: «Суд повинен встановити об`єм спільного набутого майна, що мало місце під час закінчення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на чиє ім`я із подружжя воно було придбане або внесене грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом».

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що на момент укладення шлюбу та виплати авансового внеску сторони перебували в шлюбі і вели спільне господарство, однак ОСОБА_4 без її відома розірвав вказаний договір та розпорядився коштами на власний розсуд. Проте на підтвердження даних обставин позивач не надає жодних належних та допустимих доказів. Водночас в судовому засіданні судом встановлено, що кошти були повернуті ще до того, як сторони розірвали шлюб, і в той момент відповідач ОСОБА_4 був зареєстрований за однією адресою з позивачем ОСОБА_1 . Позивачем не надано доказів, що в момент розірвання попереднього договору купівлі-продажу вона не була присутня при цьому; що ОСОБА_4 особисто отримав дані кошти та розпорядився ними не на потреби своєї сім`ї (оскільки в той момент все ще існував шлюб між сторонами по даній справі); що в той момент відповідач ОСОБА_4 проживав не за однією адресою з позивачем (оскільки судом встановлено, що місце реєстрації відповідача збігається з місцем реєстрації позивача, тим більше, що стороною позивача не заперечувався той факт, що 1/3 частини квартири, в якій проживала сім`я ОСОБА_1 , належить відповідачу, як це стверджував в судовому засіданні представник відповідача).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Слід зазначити, що провадження у даній справі відкрито ще 04.12.2019, а закрито підготовче провадження аж 21.10.2020 (така тривалість обумовлена встановленням місця перебування відповідача та певними карантинними заходами, встановленими на всій території України), тому суд вважає, що у позивача було вдосталь часу, щоб надати належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, однак сторона позивача даним правом не скористалась.

Враховуючи вищезазначене та аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 245, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 , залишити за останньою.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 .

Повне рішення складено 19.04.2021.

СУДДЯ Ю.Ф. Карпінська