Ухвала

15 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 463/5352/16

провадження № 61-337ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 08 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинкомта стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 08 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні будинком АДРЕСА_1 , відновити заїзд та ворота до будинку АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно здійсненої добудови до будинку АДРЕСА_2 .

В стягненні моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

05 січня 2021 року (згідно з штемпелем на поштовому конверті) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 08 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року у вказаній справі, яка за своїм змістом не відповідала вимогам статей 389, 392 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без руху, скаржникам надано строк (десять днів з моменту отримання ухвали) для усунення недоліків, зокрема, необхідно було надати уточнену касаційну скаргу, у якій вказати обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені у статтях 389, 392 ЦПК України, також сформулювати прохальну частину скарги, відповідно до вимог 409 ЦПК України.

26 березня 2021 року (згідно штемпеля на поштовому конверті) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надіслали клопотання про усунення недоліків касаційної скарги, у якому посилаючись на пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України уточнили прохальну частину скарги та серед іншого просять скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 08 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у клопотанні зазначають, що суди попередніх інстанцій не дослідивши в повній мірі обставини справи, неправильно застосували норми статті 391 ЦК України, яка регулює, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Однак власником земельної ділянки, на якій ОСОБА_3 просить не чинити перешкоди у користуванні, є територіальна громада в особі Львівської міської ради, а не позивач. Крім того ОСОБА_3 є власником квартири, а не будинку. Згідно Земельного кодексу України позивач не має права отримувати земельну ділянку у власність або користування на правах оренди. Державний акт про право власності на земельну ділянку відсутній. Посилаючись на пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 вказують, що суди не дослідили чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси позивача. Відповідно до статті 78 ЗК України власником земельної ділянки є територіальна громада в особі Львівської міської ради. ОСОБА_3 не є власником земельної ділянки і відповідно не має законних прав розпоряджатися на власний розсуд майном, яке йому не належить.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Оскільки зазначений недолік (відсутність обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження), який був підставою для залишення касаційної скарги без руху, не усунуто у наданий для цього строк, касаційну скаргу відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України належить визнати неподаною та повернути особам, які її подали.

Керуючись статтями 185, 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 08 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком визнати неподаною та повернути скаржникам.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржникам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя М. М. Русинчук