Справа № 467/414/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання - Савчук О.І.

представник особи, яка подала скаргу, - Юрчик С.В.

державного виконавця, дії якого оскаржуються, - Шевченко В.М.

представника Арбузинського РВ ДВС Південного міжерігонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дзгоєвої Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка скаргу адвоката Юрчик Сергія Валерійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи державний виконавець Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шевченко Віталій Миколайовича, Головне управління державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання бездіяльності державного виконавця протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

Вимоги заявника та доводи на їх обґрунтування

Адвокат Юрчик С.В., діючи в інтересах боржника ОСОБА_1 , звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання останнього вчинити дії, у якій, зокрема, посилався на те, що на виконанні у Арбузинському РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває об`єднане виконавче провадження №56685711, в рамках його постановою державного виконавця від 06 лютого 2020 року на усе майно боржника було накладено арешт, як то, належні йому по Ѕ частці квартири, магазину пекарні, причепу легкового, легкових автомобілів, житлового будинку та на земельну ділянку площею 0,0047 га для будівництва індивідуальних гаражів, розташовану в с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області.

Однак, належна боржнику Ѕ частка магазину пекарні загальною площею 436,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої становить 722 471,00 грн., значно перевищує суму заборгованості, що належить стягненню із ОСОБА_1 в рамках вказаного виконавчого провадження, яка на сьогоднішній день становить 476 747,45 грн.

Таким чином, на думку заявника, буде достатнім і пропорційним лише сам арешт Ѕ магазину пекарні задля задоволення потреб виконавчого провадження, у той час, як арешт іншого належного боржникові майна не є доцільним за таких обставин.

Тож, посилаючись на порушення державним виконавцем принципу пропорційності у виконавчому провадженні, заявник, подавши уточнену скаргу (а.с.76-82), просив суд визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Шевченка Віталія Миколайовича у виконавчих провадження № 55842903 та №56560970 щодо невинесення постанови про скасування арешту такого майна:

1) Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 ;

2) Ѕ частини легкового причепу, д.р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску;

3) Ѕ частини легкового автомобіля марки «ВАЗ 11021», д.р.н. НОМЕР_2 , 1992 року випуску;

4) Ѕ частини легкового автомобіля «Фольксваген», д.р.н НОМЕР_2 , 1992 року випуску;

5) Ѕ частину автомобіля «Деу», д.р.н. НОМЕР_3 , 2007 року випуску ;

6) Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_3 ;

7) земельної ділянки площею 0,0048 га для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер :07:001:0010, що знаходиться по АДРЕСА_4 ;

8) легкового автомобіля «Citroen C4 Picasso», д.р.н. НОМЕР_4 .

Паралельно заявник висунув вимогу про зобов`язання державного виконавця винести постанову про скасування арешту цього майна.

Процесуальні дії у справі

Ухвалами Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2021 року за клопотанням представника скаржника витребувано докази та залучено до участі у справі заінтересовану особу за клопотання державного виконавця.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 червня 2021 року постановлено забезпечити участь представника скаржника в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Позиція учасників справи

В судовому засіданні представник скаржника висунуті у скарзі вимоги підтримав з підстав, що викладені у відповідному зверненні, і просив їх задовольнити.

Вказав, що в рамках виконавчого провадження державним виконавцем було накладено арешт на все належне боржнику ОСОБА_1 майно.

Проте, наразі боржник має на праві власності Ѕ частку магазину пекарні, вартість якої згідно Звіту про незалежну оцінку майна від 19 лютого 2021 року становить 1 444 942,00 грн. Відповідно, вартість належної боржнику частки складає 722 471,00 грн.

Ураховуючи, що у виконавчому провадженні із боржника підлягає стягненню всього 476 747,45 грн., то вартість Ѕ частки магазину пекарні повністю задовольнить потреби виконавчого провадження.

А тому накладення арешту на інше майно боржника є недоцільним і непропорційним, оскільки позбавляє його вільно розпорядитись належним йому майном.

Представник вказав, що звертався до державного виконавця із заявою про скасування арешту майна, проте, позитивного результату не отримав.

За такого, бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту із майна, окрім Ѕ частки магазину пекарні, є протиправною.

Державний виконавець, дії якого оскаржуються, ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення висунутих у скарзі вимог заперечив та пояснив, що наразі ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, із якого належить стягнути 476 747,45 грн. виконавчого збору на користь держави.

Арешт дійсно було накладено на усе належне боржнику майно з метою забезпечення виконання судового рішення.

Скаржник та його представник звертались із заявою про скасування арешту майна, однак, на цей час він не може бути скасований допоки із боржника не буде стягнуто всю суму заборгованості.

Наразі на майно накладено арешт, планується призначити незалежну оцінку цього майна та забезпечити його продаж із торгів, першочергово, щодо земельної ділянки для будівництва гаражів.

При цьому, проведена за ініціативою боржника оцінка не може бути прийнята державним виконавцем, так як Закон України «Про виконавче провадження» вказує на необхідності призначення цієї оцінки саме державним виконавцем, позаяк, згода щодо вартості мана не досягнута.

Крім того, магазин пекарня може бути проданий, а може й не продатись згідно встановленої законом процедури. Тому виникне потреба у продажу іншого належного боржнику майна. Однак, скасування арешту може призвести до відчуження майна боржником, що значно зашкодить виконавчому провадженню.

За такого, державний виконавець просив у задоволенні скарги відмовити.

Представник Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дзгоєва Т.Ю. в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечила, просила у її задоволенні відмовити.

Зазначила, що боржник не живає ніяких активних дій щодо найшвидшого погашення існуючої у нього заборгованості, а тому арешт його майна є дієвим і пропорційних заходом у цьому виконавчому провадженні.

Безпосередньо сам скаржник до суду не прибув, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належно, причин своєї неявки не вказував, заяв і клопотань до суду не направляв.

Представник заінтересованої особи Головного управління державної казначейської служби України в Миколаївській області про розгляд скарги Арбузинським районним судом Миколаївської області повідомлявся належно, в судове засідання не з`явився, причин свого неприбуття не вказував, із заявами і клопотаннями до суду не звертався.

Разом із цим, з огляду на положення ч.2 ст. 450 ЦПК України, неявка в судове засідання скаржника та представника заінтересованої особи не є перешкодою для її розгляду по суті.

Крім цього, учасники справи скористались своїм правом письмово виловити свою позицію щодо скарги.

Так, згідно відзиву, поданого представником Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) орган примусового виконання судових рішень заперечує проти задоволення скарги.

Зокрема, із нього слідує, що у відділі на виконанні знаходиться зведене виконавче провадження із №56685711, до якого входять виконавче провадження №56560970 щодо стягнення із ОСОБА_1 судового виконавчого збору у розмірі 103 029,96 грн. та виконавче провадження № 55842903 про стягнення із цього ж боржника виконавчого збору у розмірі 373 717,49 грн.

Арешт державним виконавцем на належне боржнику майно було накладено 06 лютого 2020 року згідно із положеннями Закону України «Про виконавче провадження» у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Оскільки боржником не погашено наявну у нього заборгованість, то відсутні підстави знаття арешту, що визначені ст.ст. 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження».

На таке представник скаржника подав відповідь на відзив від 04 червня 2021 року та письмові пояснення від 29 червня 2021 року, які за своєю суттю та змістом є тотожними із доводами, що викладені безпосередньо у самій скарзі.

Мотиви суду

У свою чергу, суд, перевіривши доводи заявленої скарги, заслухавши позиції і аргументи учасників справи, дослідивши усі наявні у його розпорядженні докази, установив наступні обставини та зробив такі висновки.

Зокрема, в ході розгляду справи з`ясовано, що постановою головного державного виконавця Арбузинського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 20 лютого 2018 року було відкрите виконавче провадження № 55844203 про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 373 717,49 грн.

Крім цього, постановою старшого державного виконавця Арбузинського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 08 червня 2018 року було відкрите виконавче провадження №56560970 про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 103 029,96 грн.

Постановою старшого державного виконавця Арбузинського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 02 липня 2018 року вказані виконавчі провадження (№55842903 та №56560970) були об`єднані у зведене виконавче провадження із номером 56685711.

Постановою заступника начальника Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) від 06 лютого 2020 року накладено арешт на все майно боржника (ВП №55842903).

Так, було виявлено наступне майно боржника: земельна ділянка для будівництва індивідуальних гаражів з кадастровим № :07:001:0010, що розташована по АДРЕСА_4 ; квартира АДРЕСА_2 ; житловий будинок АДРЕСА_3 ; приміщення магазину - пекарні, розташоване по АДРЕСА_1 ; автомобіль марки «Citroen C4 Picasso», д.р.н. НОМЕР_4 .

Отже, на час розгляду скарги установлено, що на виконанні Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходяться зведене виконавче провадження №56685711, яке складається із виконавчих проваджень № 56560970 (відкрите 08 червня 2018 року) та №55842903 ( відкрите 20 лютого 2018 року).

У ВП № 56560970 із боржника підлягає до стягнення 103 029,96 грн. виконавчого збору на користь держави, а у ВП № 55842903 373 717,49 грн. виконавчого збору. Загалом у межах зведеного виконавчого провадження із боржника належить стягнути 476 747, 45 грн.

У зв`язку із наявністю цієї заборгованості та тим, що боржником не уживаються заходи щодо її погашення, державним виконавцем 06 лютого 2020 року була накладено арешт на все належне боржнику рухому і нерухоме майно.

15 березня 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Юрчик С.В. звернувся до державного виконавця із заявою про зняття арешту із майна боржника, окрім арешту магазину пекарні, вартість Ѕ частки якого може задовольнити потреби виконавчого провадження.

На таке листом заступника начальника Арбузинського РВ ДВС від 16 квітня 2021 року із посиланням на положення ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» було рекомендовано вирішити питання скасування арешту майна у встановленому законом порядку.

Вважаючи таке протиправною бездіяльністю державного виконавця, представник боржника подав цю скаргу.

Тож, вирішуючи її по суті, суд зважає на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст. 18 Закону).

На підставі п.6 ч.3 ст. 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

У даному випадку установлено, що ОСОБА_1 є боржником у зведеному виконавчому провадженні і з нього належить стягнути в рамках цього провадження 476 747, 45 грн. на користь держави.

Ураховуючи, що із 2018 року (після відкриття виконавчих проваджень) боржником самостійно не було ужито заходів до погашення цієї заборгованості, державний виконавець, скориставшись таким своїм правом, наклав арешт на усе його майно, що виявлене в ході виконавчого провадження.

Адже звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (ч.1 ст. 48 Закону).

У свою чергу, за приписами ч.1 ст. 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Водночас, арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (ч.3 ст. 56 Закону).

При цьому, боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем ( ч.5 ст. 48 Закону).

За правилом, установленим ч.1 ст. 50 Закону, звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

У цій справі було установлено, що у боржника ОСОБА_1 відсутні у достатньому обсязі кошти та рухоме майно для задоволення потреб виконавчого провадження, зокрема, з огляду на розмір заборгованості.

Так, в ході виконавчого провадження було виявлено відкриті у банківських установах рахунки боржника, на яких перебувало недостатньо коштів (а.в.п. 30,32).

Крім цього, було установлено наявність у боржника пенсії у розмірі 2 729,52 грн., із якої може бути стягнуто не більше 20% у рахунок погашення заборгованості.

Крім цього, установлено наявність автомобіля марки «Citroen C4 Picasso», д.р.н. НОМЕР_4 , у той час, як інформації щодо володіння боржником іншими автомобілями, із числа наведених у скарзі, матеріали виконавчого провадження не містять.

До того ж, постановою державного виконавця від 08 травня 2020 року автомобіль «Citroen C4 Picasso», д.р.н. НОМЕР_4 було оголошено у розшук.

За доводами державного виконавця боржник уживав дії щодо приховування цього автомобіля.

Отже, із сукупності цих обставин можливо говорити, що грошових коштів та нерухомого майна, з огляду на розмір заборгованості, у боржника було недостатньо.

Це дало державному виконавцю можливість скористатись своїм правом щодо накладення арешту на нерухоме майно боржника.

При цьому, згідно ч.1 ст. 50 Закону в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику.

У цьому виконавчому провадженні було установлено наявність у боржника на праві власності окремої від житлового будинку земельної ділянки - для будівництва індивідуальних гаражів із кадастровим № :07:001:0010, що розташована по АДРЕСА_4 .

Постановою від 13 квітня 2021 року проведено опис та арешт цієї земельної ділянки, а постановою від 01 червня 2021 року призначено суб`єкта оціночної діяльності для оцінки цієї земельної ділянки.

Стосовно накладення арешту на майно магазин пекарню, то суд відмічає, що вказаний об`єкт нерухомості належить боржнику лише у розмірі Ѕ частки, у той час, як черговість стягнення на майно боржника остаточно визначається виконавцем, що визначено ч.5 ст. 48 Закону.

Відповідно, суд також вважає, що є доцільним у першу чергу звернути стягнення на окрему від житлового будинку земельну ділянку, яка повністю належить боржнику на праві власності ( у часті 1/1), що відповідає нормі ч.1 ст. 50 Закону.

Водночас, умови і підстави для зняття арешту визначені ст. 59 Закону.

Так, згідно ч.4 ст. 59 Закону підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Але жодної із усіх цих підстав для зняття арешту із майна ОСОБА_1 на час звернення адвоката Юрчик С.В. до державного виконавця із заявою про зняття арешту (15 березня 2021 року) об`єктивно не існувало.

До того ж їх не існує й на час розгляду скарги.

Тим самим, не можна говорити про те, що бездіяльність державного виконавця щодо невинесення постанови про зняття арешту з майна була протиправною.

Дії державного виконавця у цьому провадженні є законними, послідовними і логічними та направленими на реальне забезпечення потреб виконавчого провадження, оскільки не йдуть у розріз із загальними засадами виконавчого провадження, що визначені ст. 2 Закону.

Відповідно, це вказує на відсутність підстав для задоволення скарги, позаяк, суд не установив протиправної бездіяльності державного виконавця, а, як наслідок, і підстав для його зобов`язання зняти арешт із майна згідно переліку, наведеного у скарзі.

Адже, знову ж таки, визначені законом підстави для цього відсутні.

Стосовно доводів представника скаржника щодо пропорційності застосування такого заходу, як арешт майна, то суд відмічає, що у даному випадку діями державного виконавця не порушено конституційні права скаржника на вільне користування своїм майном.

За наявності у божника значної суми заборгованості, яку належить стягнути на користь держави, дійсності його пасивної поведінки щодо погашення цієї заборгованості,

має місце суспільний інтерес, який полягає у належному забезпеченні виконавчого провадження за допомогою застосування визначених законом заходів, у тому числі й арешту майна.

При цьому, таке втручання у права мирного володіння майном у даному випадку не є свавільним, оскільки воно, як умотивовано судом вище, має місце відповідно до закону.

А отже, ужиті державною заходи у цьому випадку є ефективними з точки зору розв`язання проблем суспільства і водночас пропорційним щодо прав боржника.

Суд відмічає, що ЄСПЛ наголосив, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ЕСНR 1999-ІІ).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series AN 296-A, п. 42. та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 - 62 від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг за Льопрот проти Швеції», п.п. 69 і 73, Series AN 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series AN 98)...».

А у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.) і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, а у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Та з мотивів, що наведені судом вище, у даному випадку, втручання у права боржника не порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогою захисту основоположних прав особи, тобто не становить «особистий і надмірний тягар для особи».

Наразі боржник вільно і безперешкодно користується майно, у той час, як держава правомірно обмежили його у праві розпорядження ним, тобто, до виконання боргових зобов`язань перед нею.

Адже установлено, що боржник має значну заборгованість перед державою, не уживає дій, спрямованих на її найшвидше погашення, у той час, як державний виконавець у частині дій пов`язаних із арештом майна діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А отже, було дотримано засади співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог, і відповідно, справедливого балансу між суспільним інтересом та правами особи.

За такого, у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст. 258-261, 450- 452 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги адвоката Юрчик Сергія Валерійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи державний виконавець Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шевченко Віталій Миколайовича, Головне управління державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання бездіяльності державного виконавця протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена учасниками справи або особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя І.В. Явіца