Справа № 462/2690/20 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/394/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

при секретарі: Ждан К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП» Фармацевтична фабрика» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

14.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП» Фармацевтична фабрика» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, з 10 грудня 2019 року вона працювала на посаді менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика». 14 квітня 2020 року її звільнено з даної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП. Роботодавець, маючи намір звільнити її з займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП своїми узгодженими діями із посадовими особами, а саме проведенням службових розслідувань щодо невиконання нею ( ОСОБА_1 ) посадових обов`язків та погроз звільнення «по статті», вплинув на неї, що стало причиною написання заяви про звільнення за згодою сторін. Такі дії роботодавця є тиском на працівника, який спрямований на спонукання написання нею заяви про звільнення. Крім того, зазначала, що наказ про її звільнення в день звільнення їй вручено не було. Про те, що її звільнено з 14 квітня 2020 року згідно наказу № 158-к від 14.04.2020 року їй стало відомо з інформації, зазначеної в трудовій книжці, яку вона отримала 22.04.2020 року. Просила визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення №158-к від 14 квітня 2020 року, поновити її на посаді менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП» Фармацевтична фабрика» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував, що фотокопія заповненого позивачем бланку заяви про звільнення не відповідає вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки ОСОБА_1 на підписувала заяву за допомогою електронного цифрового підпису, що в свою чергу суперечить вимогам щодо оформлення електронного документа та не підтверджує, що ОСОБА_1 дійсно мала намір подати таку заяву. Відповідач не надав суду доказів того, що заява про звільнення ОСОБА_1 була оформлена належним чином. За таких обставин, в ОСОБА_1 не було підстав для написання заяви про відкликання заяви про звільнення, оскільки останньою не направлялася належним чином оформлена заява про звільнення. Вважає,що звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.1ст. 36 КЗпП з 14 квітня 2020 року є незаконним також і через те, що роботодавцем не було досягнуто з нею згоди щодо дати звільнення. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції прийшов до висновку, що «один день розбіжності у даті звільнення не є істотною умовою звільнення позивача та не може бути достатньою причиною скасування наказу про звільнення». Зазначений висновок суду вважає незаконним, оскільки такий суперечить висновку Верховного Суду щодо застосування ч.1 ст. 36 КЗпП у подібних правовідносинах. 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 було заповнено бланк заяви про звільнення із займаної посади з 13 квітня 2020 року на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Зазначає, що припинення трудового договору за пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору з цієї підстави може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Основними умовами угоди про припинення трудового договору за пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Так, визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частиною 1 статті 36 КЗпП України. Аналогічна позиція щодо необхідності дотримання вимог КЗпП України в частині досягнення згоди щодо дати звільнення за угодою сторін викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі № 1340/6082/18 та постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 120/930/19-а. Таким чином, працівник не може бути звільнений відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, якщо одна зі сторін не надає згоди на припинення трудового договору за цією підставою або не було досягнуто домовленості щодо дати такого звільнення. У такому разі трудовий договір може бути припинений з інших підстав, передбачених КЗпП України. ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 14.04.2020 року на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП, не зважаючи на те, що заява про звільнення останньою належним чином подана не була. Крім того відповідачем не було надано жодних доказів того, що з ОСОБА_1 було узгоджено дату її звільнення 14.04.2020 року. Враховуючи наведені обставини, не можна вважати, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за згодою сторін, оскільки не було досягнуто взаємної домовленості щодо дати припинення трудового договору. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні колегії суддів представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП» Фармацевтична фабрика» - Циганчук Н.А. проти скарги заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства; установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Згідно абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на

невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Встановлено, що наказом Генерального директора ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» № 363-к від 09.12.2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду менеджера з питань територіального розвитку в м. Львові з 10.12.2019 року з оплатою згідно штатного розпису.

10 квітня 2020 року на офіційну електронну адресу роботодавця надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення з роботи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП з посади менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові в ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» з 13 квітня 2020 року.

Наказом Генерального директора ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» № 158-к від 14.04.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові в ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» з 14 квітня 2020 року на підставі її заяви за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.

Посилаючись на відсутність добровільного наміру звільнитись із посади менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові в ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» з 13 квітня 2020 року, ОСОБА_1 ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій не надала належних доказів на підтвердження чинення на неї тиску з боку роботодавця з метою спонукання її до написання заяви про звільнення з роботи.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до відповідача - ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» з заявою про відкликання заяви про звільнення, що б свідчило про відсутність у неї наміру припинити трудові відносини з роботодавцем.

Доводи апеляційної скарги про те, що з ОСОБА_1 не було узгоджено дату її звільнення 14.04.2020 року, що є підставою для скасування оспорюваного наказу про звільнення на увагу не заслуговують, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач наполягала на її звільнення з посади саме з 13 квітня 202 року та що звільнення її з роботи з 14 квітня 2020 року завдало їй суттєвої шкоди.

При цьому, матеріалами справи встановлено, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося лише після передачі нею відповідачу товарно-матеріальних цінностей та автомобіля, який вона використовувала в службових цілях, як менеджер, що, на думку колегії суддів додатково підтверджує її намір про звільнення з роботи.

Інші доводиапеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.