Справа № 458/767/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2021 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кшик О.І.

секретарі судового засідання Синичич Г.З., Сисан С.І.

за участю:

позивача ОСОБА_1

співвідповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 Буняк Д.М.

представника третьої особи Шубіна І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , співвідповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Турківська міська рада Самбірського району Львівської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

14.08.2020 позивач ОСОБА_1 подав до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Турківська міська рада Самбірського району Львівської області, в якій просить зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що входить до прибудинкової території загального користування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого сараю.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що йому на праві власності належить квартира за адресою АДРЕСА_2 . Земельна ділянка, що знаходиться біля будинку, входить до земель загального користування прибудинкової території. На заїзді до його квартири на відстані 4.2 м. від стіни житлового будинку стоїть самовільно збудований сарай ОСОБА_3 , який знаходиться в аварійному стані та робить неможливим заїзд та прохід до будинку, а тому просить такий знести.

За результатами автоматизованого розподілу справи, оформленого відповідним протоколом від 14.08.2020, для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І.

Ухвалою суду від 03.09.2020 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

16.09.2020, 30.09.2020 відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 23.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 21.07.2021 залучено до участі у справі співвідповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив, що у 2008 році він придбав квартиру АДРЕСА_3 . Усі співвласники будинку, мали цегляні та дерев`яні гаражі. На той час сарай відповідачів йому не перешкоджав, оскільки був у кращому стані. Однак, з часом він здійснив прибудову до квартири, на що отримав дозвіл міської ради. Внаслідок прибудови, відстань до сараю зменшилась і в нього існують перешкоди в доступі до входу в квартиру, наприклад не може занести диван, перешкоди пройти до будинку зі сторони кладовища. Сарай в даний час перебуває в аварійному стані, з 2015 року відповідачі там вже не тримають господарки, сарай може завалитись, а тому вважає, що відповідачі мають його знести. Вважає, що реконструкції чи перебудови не потрібно, оскільки сарай в будь-якому випадку чинить йому перешкоди. Не заперечив, що до будинку проходить також дві дороги, одна з яких польова. Він до будинку ходить саме польовою дорогою, власне, де і стоїть сарай відповідачів, який йому заважає. Просив позов задовольнити.

У судовому засіданні 23.02.2021 представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 позов підтримала з мотивів викладених в позовній заяві та пояснила, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить квартира, біля будинку є земельна ділянка, яка відноситься до земель загального користування. Відповідач ОСОБА_3 самовільно було встановлено сарай, який на даний час перебуває в аварійному стані. На місце виходила комісія міської ради, яка встановила, що відповідач ОСОБА_3 незаконно встановила сарай та висадила на прибудинковій території картоплю. Оскільки відповідач добровільно відмовляється демонтувати сарай, тому позивач звернувся до суду з позовом. Просить позов задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Буняк Д.М. у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що самочинно збудований сарай ще у 1953 році на земельній ділянці загального користування. Усім мешканці будинку мають як цегляні так і дерев`яні сараї. Сарай не перешкоджає іншим сусідам, претензій до відповідачки ніхто не має, окрім позивача. Відповідач розуміє, що сарай потребує ремонту і хоче його відремонтувати, про що неодноразово зверталася за дозволом в міську раду, однак їй в цьому відмовлено. Вважає, що позов є безпідставним.

Співвідповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона є власником квартири АДРЕСА_4 , а також допоміжних приміщень. Зазначила, що дерев`яний сарай був ще за попередніх власників квартири, це був ще 1971 рік. Точної дати побудови сараю не знає. Окрім дерев`яних сараїв, вона, а також інші власники квартир їх будинку мають і цегляні сараї. Позивач, після того, як здійснив добудову до своєї квартири, почав говорити, щоб вона знесла свій дерев`яний сарай, оскільки він чинить йому перешкоди. Не заперечила, що з 2015 року не тримають в сараї господарку, і в даний час сарай дійсно з однієї сторони обвалився. Однак, вона неодноразово зверталась в міську раду про надання дозволу на перебудову сараю, оскільки хоче такий відремонтувати, проти цього не заперечують інші сусіди, однак міська рада їй такого не дає, вказуючи, що сарай є самочинним. Просила в позові відмовити, зазначила, що відремонтує сарай, так як він їй потрібний для використання і має право користуватись таким як і інші жителі будинку своїми сараями.

Співвідповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Відзиву щодо позову не подав.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Турківської міської ради Самбірського району Львівської області Шубіна І.О. в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Надала суду пояснення про те, що дійсно всі жителі будинку за адресою АДРЕСА_1 мають сараї, однак жодних документів на них немає, невідомо хто їх будував і коли. Будинок перебуває на балансі житлово-комунального управління міської ради і відповідно також і земля. Міською радою було надано дозвіл позивачу на добудову двох кімнат до квартири, таке рішення міської ради ніким не оскаржувалось. У будинок є два входи та є два заїзди до будинку. Позивач звертався в міську раду щодо встановлення факту перегородження спільного проїзду. Міською радою було здійснено виїзд на місце та встановлено, що сарай перебуває в аварійному стані, знаходиться близько до стіни будинку та перешкоджає доступу до квартири. Жодних заходів щодо самочинно збудованого сараю, окрім складеного акту від 25.07.2019 міською радою не вчинялося, із позовом про знесення такого самочинного будівництва до суду не зверталися. Вказала, що для того, щоб мати можливість узаконити всі сараї, жителям будинку АДРЕСА_1 необхідно спільно звернутись в міську раду з заявою провести інвентаризацію майна будинку, погодити користування спільним майно, однак з такими заявами ніхто не звертався, як вважає, через недосягнення згоди.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 18.06.2008, який посвідчений 18.06.2008 приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й.

Згідно з актом комісії Турківської міської ради від 25.07.2019, при розгляді заяви №688 від 20.06.2019 ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_2 щодо встановлення факту перегородження спільного проїзду по АДРЕСА_5 , яку розглянуто в присутності останнього, комісією встановлено, що на заїзді до квартири АДРЕСА_3 стоїть самовільно збудований сарай (3,50Х5,50) ОСОБА_3 на віддалі 4,20м від стіни житлового будинку ОСОБА_1 Сарай знаходиться в аварійному стані та робить недоступним прохід та заїзд до будинку. Землевласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дотримуватись правил добросусідства, визначених ст.91, 103 Земельного Кодексу України.

Згідно з свідоцтвом про власності на нерухоме майно від 18.02.2007, квартира АДРЕСА_4 належала на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

07.09.2019 приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Львівської області Федаш М.М. посвідчено договір дарування 2/3 (двох третіх) часток цієї квартири за реєстровим №1043, від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , на підставі якого право власності на 2/3 частки цієї квартири переходить у приватну власність до ОСОБА_2 .

Як видно з листа Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 30.07.2010 №7/13 - 06 - 6177, перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 на АДРЕСА_5 на земельній ділянці, що належить до земель міста розпочав виконання будівельних робіт з добудови до приватної квартири АДРЕСА_6 без дозволу на виконання будівельних робіт та погодженої проектної документації. За дане порушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності згідно ч.3 ст.96 КУпАП.

Згідно з повідомленням Турківської міської ради від 03.08.2020 №526, рішенням виконкому №151 від 12.08.2010 ОСОБА_1 було надано дозвіл на встановлення опорної бетонної стінки для запобігання зсуву ґрунту по АДРЕСА_5 та внесено зміни в рішення №258 від 08.12.2008 та надано дозвіл на добудову двох кімнат.

Земельна ділянка на якій розташований житловий будинок, господарські будівлі та споруди, яка є прибудинковою територією, знаходиться у комунальній власності Турківської міської ради.

Позивач, вважаючи сарай самочинним будівництвом, через аварійний стан якого є неможливим заїзд та прохід до його квартири, незручності у користуванні прибудинковою земельною ділянкою, з метою зобов`язання відповідача знести самочинно збудований сарай звернувся до суду з позовом.

Вирішуючи цей спір суд виходить з наступних норм закону та мотивів відповідно до встановлених спірних правовідносин.

Так, в силу ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України унормовано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до приписів ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відтак, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до визначень, наданих у ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. А згідно з ч. 1 ст. 5 Закону спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Відповідно до ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У ході розгляду справи суд встановив, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3 .

Відповідачам у справі з 18.02.2007 на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частки кожному належала квартира АДРЕСА_4 .

07.09.2019 на підставі договору дарування одноосібним власником квартири АДРЕСА_4 стала відповідач ОСОБА_2 .

У користуванні сторін у справі, як власників вказаних вище квартир, перебувають сараї, які в свою чергу перейшли в їх користування з набуттям права власності на квартири.

Будинок, в якому знаходяться квартири сторін у справі, перебуває на балансі житлово-комунального управління Турківської міської ради, яка в свою чергу є власником земельної ділянки, яка є прибудинковою територією.

Вказані обставини сторони у справі та представник третьої особи не заперечили.

Представник третьої особи Турківської міської ради також зазначила, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі житлово-комунального управління Турківської міської ради У користуванні власників квартир цього будинку є цегляні та дерев`яні сараї, однак на них відсутня будь-яка документація, рік їх побудови не відомий, а згідно з поверхневим планом та експлікацією вказаного будинку, який надала суду, видно, що станом на 15.09.1981 сараї чи інші господарські споруди на плані відсутні. Власники квартир не звертались до міської ради з заявами про виготовлення документації та ці сараї, проведення інвентаризації, відтак відсутні правові підстави з боку міської ради на виготовлення правовстановлюючих документів на ці сараї. Мешканці будинку не створили ОСББ.

Отже, суд встановив, що сторони у справі проживають у багатоквартирному будинку, є власниками квартир в такому, мають у спільному користуванні прибудинкову територію, належні до будинку будівлі, споруди, зокрема сараї (цегляні, дерев`яні), які використовують для власних побутових потреб.

Позивач стверджує, що дерев`яний сарай, яким користується ОСОБА_2 є в аварійному стані, створює йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що входить до прибудинкової території будинку, перешкоджає проходити по одній з доріг, що ведуть до будинку, занести в будинок при необхідності диван тощо. А тому вважає, що такий самочинно збудований сарай повинен бути знесений.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, об`єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети, немає належного дозволу на будівництво чи затвердженого належним чином проекту, під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Суд встановив, що на спірний сарай відсутня будь-яка документація, дозволи на будівництво, відповідні рішення власника земельної ділянки про відведення земельної ділянки для будівництва, згідно з поверхневим планом будинку АДРЕСА_1 станом на 15.09.1981 сараї чи інші господарські споруди на плані відсутні, що підтвердила в судовому засіданні представник третьої особи Турківської міської ради.

Позивач в судовому засіданні вказав, що у 2008 році придбав квартиру у вказаному будинку і на той час, сараї були, кожен власник чи користувач квартири в будинку мав свій сарай, якими користуються, хоча документів на такі не мають.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що сарай перейшов в користування її сім`ї разом з отриманням квартири. Протягом багатьох років, вона як і інші власники квартир в будинку, користується цегляним і дерев`яним сараєм. Не заперечила, що з 2015 року не використовує дерев`яний сарай за призначенням, не тримає в ньому господарку (кролів, кіз). Однак, сарай залишається в її користуванні і вона має намір його відремонтувати для подальшого використання.

Суд також встановив, що позивач на підставі рішення Турківської міської ради № 258 від 08.12.2008 здійснив добудову двох кімнат 6х6 та 6х5 на 6,5 м.

Після проведеної добудови, як пояснив позивач, зменшилась відстань до ряду сараїв, які знаходяться на прибудинковій території. При цьому, вказав, що цегляні сараї йому не заважають, а лише дерев`яний сарай Войтовичів, так як такий стоїть скраю, є в аварійному стані, перешкоджає йому ходити по польовій дорозі, якою він користується, окрім основної дороги, яка веде до входу в будинок.

Позивач ствердив, що на час придбання ним квартири у 2008 році сарай відповідачів йому не заважав, однак, оскільки відповідачі його занедбали, такий заважає йому користуватись входом у здійснену ним прибудову, тому вважає, що такий має бути знесений і реконструкції не повинно бути, оскільки там взагалі не має бути цього сараю.

Оцінюючи такі доводи позивача на обґрунтування його позовних вимог та заперечення відповідача ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Як видно з оглянутих фотознімків, які долучені до матеріалів справи сторонами, на прибудинковій території будинку, в якому проживають сторони, розміщений ряд споруд - сараїв, зокрема цегляні та дерев`яні.

Згідно з Актом комісії Турківської міської ради від 25.07.2019, на який покликається позивача, на заїзді до квартири АДРЕСА_3 стоїть самовільно збудований сарай (3,50Х5,50) ОСОБА_3 на віддалі 4,20м від стіни житлового будинку ОСОБА_1 Сарай знаходиться в аварійному стані та робить недоступним прохід та заїзд до будинку.

Суд критично оцінює вказаний письмовий доказ, з урахуванням того, що такий складено за відсутності користувача сараю ОСОБА_3 . Окрім цього, як зазначила представник третьої особи Турківської міської ради в судовому засіданні встановлення аварійного стану сараю було зроблено виключно візуально «на око». Встановлення комісією того факту, що сарай робить недоступним прохід та заїзд до будинку не підтвердженому жодними доказами, замірами.

Натомість, суд встановив, що до будинку є дві дороги, одна з яких польова (зі сторони кладовища), і саме цією дорогою, як стверджує позивач, він користується, тоді як інші жителі будинку користуються іншою дорогою і претензій до відповідачів не мають.

З оглянутих в судовому засіданні фотознімків видно, що відстань від зовнішньої стіни сараю, яка збережена, до входу в будинок дозволяє вільно проходити.

Крім того, посилання позивача на те, що сарай становить небезпеку, що там завелось «гаддя» не підтверджено належними доказами у справі.

Спірний сарай не був збудований відповідачами, а такий перейшов у їх користування після придбання квартири, станом на час придбання квартири позивачем у 2008 році і до моменту подання позову до суду , а це 14.08.2020, спірний сарай перешкод йому не створював.

Суд не залишає поза увагою і той факт, що саме після проведеної добудови позивачем двох кімнат, облаштування ще одного входу в квартиру, зменшилась відстань до спірного сараю, що позивач не заперечив у судовому засіданні і наголосив, що за таких обставин, в нього є перешкоди занести диван в будинок за необхідності.

На переконання суду, лише факт того, що позивач здійснив добудову двох кімнат, чим покращив свої житлові умови, не може бути підставою для знесення спірного сараю, яке є крайнім заходом при вирішенні такого роду спору як усунення перешкод в користуванні майном, і за конкретних обставин цієї справи реалізація позивачем своїх прав не може порушувати права інших співвласників майна.

Суд зазначає, що дійсно, частина дерев`яного сараю з протилежної сторони від входу в будинок похилилася, розвалені дошки, і такий візуально є непридатним для використання.

Однак, відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що має намір провести перебудову сараю, для чого зверталась з відповідними заявами в Турківську міську раду, так як хоче все зробити згідно з законом та на підставі відповідних дозволів.

У судовому засіданні представник Турківської міської ради не заперечила факту звернення ОСОБА_2 з такими заявами, однак вказала, що оскільки сарай є самочинним та на нього відсутні документи, тому ніякого дозволу міська рада не вправі надати.

У свою чергу вказала, що Турківська міська рада як власник земельної ділянки не ставила питання про знесення самочинно збудованого сараю, не повідомляла відповідні органи про порушення з боку відповідачів щодо самочинного будівництва сараю. Сторонам було рекомендовано звернутись до суду та вказано на дотримання правил добросусідства.

Відтак, за встановлених обставин суд робить висновок, що власник земельної ділянки - Турківська міська рада, на якій розташований спірний сарай, в силу положень ст. 376 ЦК України не скористався правом вимагати знесення самочинно збудованого сараю.

У свою чергу позивач не довів факту порушення його прав, свобод чи інтересів, а сам по собі факт, що сарай є самочинним та перебуває в незадовільному стані не є достатньою підставою для задоволення позову.

Позивач також не довів належними та допустимими доказами протиправність дій відповідачів у створенні йому перешкод в користуванні прибудинковою територією, наявність об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним права такого користування, наявність факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися земельною ділянкою, яка перебуває у спільному користуванні.

Також, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданням шкоди самочинною спорудою і діями відповідачів та неможливості усунути такі порушення іншим способом (здійснити укріплення, переобладнання, тощо), ніж знесення самочинного будівництва, що є крайнім заходом і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Позивач категорично заперечував проти можливого укріплення, переобладнання чи реконструкції спірного сараю, та наполягав лише на його знесенні.

Однак, суд зазначає, що знесення самочинно збудованого об`єкта допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити його перебудову відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Тобто позивач не довів обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як знесення вказаної споруди, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч.7 ст.376 ЦК України щодо проведення перебудови об`єкту.

Відповідач ОСОБА_2 ж у свою чергу, неодноразово зверталась до Турківської міської ради з заявами про надання їй дозволу на перебудову, щоб зробити таку у відповідності до закону, однак отримувала відмови, оскільки відсутні документи на сарай, які в свою чергу не може отримати, оскільки інші співвласники будинку не можуть об`єднатись для вирішення питання щодо інвентаризації майна, яке належить багатоквартирному будинку.

Системний аналіз положень ст. 16, 376, 386, 391 ЦК України дає підстави для висновку, що вимоги про знесення самочинно збудованого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Позивач, за встановлених дійсних обставин цієї справи, не довів суду факту порушення його прав самочинною забудовою, не довів, що було вжито всіх передбачених законом заходів, що дають право безумовного знесення самочинного будівництва, у матеріалах справи немає жодної інформації, що відповідач відмовилась здійснити відповідну перебудову, а контролюючі органи державної влади звертались до неї з вирішення даного питання та надавали їй відповідний припис, власник земельної ділянки з вимогами про знесення самочинного будівництва до суду також не звертався.

Водночас, суд зазначає, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача ОСОБА_3 , співвідповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .

Однак, у ході розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 07.09.2019 не є співвласниками квартири АДРЕСА_4 , а згідно з договором дарування одноосібним власником є ОСОБА_2 , в користуванні якої і перебуває спірний сарай.

Відтак, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не є належними відповідачами у справі, а тому за результатами розгляду цієї справи справи суд відмовляє в позові до неналежних відповідачів та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість підстав заявлених позовних вимог та їх недоведеність позивачем, а тому в позові необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263 - 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , співвідповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Турківська міська рада Самбірського району Львівської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 )

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ).

Співвідповідачі:

ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ).

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ).

Третя особа: Турківська міська рада Львівської області (площа Ринок, буд.26, м.Турка, Львівська область).

Повне рішення суду складено та підписано 26.08.2021.

Суддя О.І. Кшик