Єдиний унікальний номер 236/31/21
Номер провадження 22-ц/804/1829/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д..,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

представників відповідача Суворової О.О., Лисенко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 236/31/21 за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про захист прав споживачів та скасування протиправного рішення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 березня 2021 року (суддя першої інстанції Сердюк Н.В.),-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» (далі - ОКП «Донецьтеплокомуненерго») про захист прав споживачів та скасування протиправного рішення.

Позов обґрунтований тим, що у грудні 2020 року він отримав від ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Краснолиманська тепломережа» рахунок на оплату послуг з постачання теплової енергії за листопад 2020 року у розмірі 558 грн. 80 коп. з вимогами провести оплату за споживання теплової енергії на опалення місць загального користування, за споживання теплової енергії на функціонування системи опалення та оплату за абонентське обслуговування. Згідно з Актом про відключення від системи централізованого теплопостачання від 01 листопада 2002 року складеного між позивачем, як квартиронаймачем, представником виконкому Краснолиманської міської ради Донецької області, представником житлово-комунального підприємства м. Красний Лиман, представником відповідача квартира АДРЕСА_1 відключена від системи центрального теплопостачання. Таким чином, з 01 листопада 2002 року ним не споживається теплова енергія, яку постачає відповідач, тому не проводиться оплата за її використання. З вимогами відповідача провести оплату за споживання теплової енергії на опалення місць загального користування не погоджується у зв`язку з тим, що опалення місць загального користування у будинку АДРЕСА_2 відповідачем не проводиться, оскільки така система опалення відсутня та взагалі не була передбачена при будівництві даного будинку, відсутня також система постачання гарячої води, що підтверджується актом від 29 грудня 2020 року, складеного комісією в складі головного інженеру та майстрів КП «ЛСГЗ» та рішенням виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 18 квітня 2018 року. Крім того, облік об`єму спожитої теплової енергії мешканцями будинку АДРЕСА_2 проводиться лічильником теплової енергії, встановленим на вході в будинок системи опалення.

У зв`язку з тим, що аналогічні рахунки по оплаті послуг за постачання теплової енергії на опалення місць загального користування, за споживання теплової енергії на функціонування такої системи опалення, та оплату за абонентське обслуговування отримали від відповідача майже усі квартиронаймачі будинку АДРЕСА_2 , 18 грудня 2020 року вони звернулись з колективною заявою до відповідача, в якій вказали на вищенаведені обставини незаконності стягнення коштів на оплату не існуючої системи опалення місць загального користування, а, відповідно, на її функціонування та оплату за абонентське обслуговування. Відповідач відмовився добровільно скасувати рішення про проведення оплати за споживання теплової енергії на опалення місць загального користування, за споживання теплової енергії на функціонування системи опалення та оплату за абонентське обслуговування, тому позивач вимушений звернутись за захистом своїх прав споживача до суду.

Просив визнати протиправним та скасувати рішення ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Краснолиманська тепломережа» про стягнення з ОСОБА_1 коштів за споживання теплової енергії на опалення місць загального користування, за споживання теплової енергії на функціонування системи опалення, та оплату за

абонентське обслуговування в розмірі 558 грн. 80 коп.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не є споживачем послуг, які надаються відповідачем, тому не зобов`язаний проводити розрахунки за неотримані послуги. Суд, на думку позивача, правильно встановив обов`язки споживача теплової енергії щодо укладення типового договору, проведення розрахунків за спожиту теплову енергію. Але, оскільки він не отримує теплову енергію від відповідача, не отримує ніяких інших послуг, то наведені судом вимоги законодавства України його не стосуються.

Крім того, скаржник посилається на те, що встановивши у рішенні що він не повинен оплачувати відповідачу послуги за неіснуюче опалення місць загального користування у розмірі 303 грн. 58 коп., оскільки такий показник дорівнює нулю, а повинен оплачувати за споживання теплової енергії за функціонування системи опалення у розмірі 202 грн. 38 коп., в своєму рішення суд не задовольнив його вимоги про скасування плати за споживання теплової енергії на опалення місць загального користування.

Наголошує, що вважає вимоги відповідача провести оплату за споживання теплової енергії на опалення місць загального користування, за споживання теплової енергії на функціонування системи опалення та оплату за абонентське обслуговування безпідставними.

Відповідачем ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на апеляційну скаргу позивача наданий письмовий відзив, в якому, посилаючись на те, що Краснолиманським міським судом Донецької області ухвалено правильне рішення з вірним застосуванням норм матеріального права, просить залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 25 серпня 2021 року позивач ОСОБА_1 отримав 30 липня 2021 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с.239).

Про причини неявки у судове засідання 25 серпня 2021 року позивач не повідомив і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що він не з`явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії. У даному випадку передбачається плата за абонентське обслуговування.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 3-4).

Згідно Акту (договору) про відключення від системи централізованого теплопостачання від 01 листопада 2002 року, який складено ОСОБА_1 , представником виконкому Краснолиманської міської ради Донецької області, представником житлово-комунального підприємства м. Красний Лиман, представником ВЛ «Краснолиманська тепломережа», квартира АДРЕСА_1 відключена від системи централізованого опалення (а.с. 7).

Житловий будинок АДРЕСА_2 обладнано приладом обліку теплової енергії, який знаходиться в технічно справному стані та є комерційним.

Відповідно Акту про підключення житлових будинків до централізованої системи опалення КП «Лиманська СЕЗ» 02 листопада 2020 року виконано підключення житлових будинків, зокрема і будинку по АДРЕСА_2 , до централізованої системи опалення. Облік споживання теплової енергії проводиться згідно з договірними навантаженнями (а.с. 62).

Відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Тлумачення ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Тлумачення як положень ч. 1 ст. 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання».

У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: ст. 1, ч. 4 ст. 19, ч. 1 ст. 25, пункти 6, 7, 8 ч. 1 ст. 31).

Згідно з п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень ст. 10 цього Закону.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що допоміжні приміщення це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні та технічні приміщення).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.

Положенням статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною особою та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (послуги) регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 28 Правил споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відтак, пункт 28 Правил є спеціальною нормою, яка регулює порядок розрахунку споживачами, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, за послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 № 315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлях комунальних послуг, якою регламентовано визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень (розділ ІІІ Методики).

Позивачу проведено нарахування за опалення місць загального користування та обсяг теплової енергії на функціонування системи опалення.

Підтримання температури вище 0° C протягом всього року, особливо в зимовий час, в загальних і технічних приміщеннях будинку є важливим чинником для підтримання належного технічного стану багатоквартирного будинку, в якому знаходиться квартира позивача, та інженерних споруд, системи водопроводу та каналізації всього будинку, з метою уникнення їх промерзання та руйнування самого будинку від різкої зміни температур. У житловому будинку належний температурний режим вище 0° C підтримується за рахунок тепловтрат трубопроводів розподільчої системи, яка знаходиться в підвальному приміщенні будинку.

Крім того, житловий будинок АДРЕСА_2 обладнано приладом обліку теплової енергії, який знаходиться в технічно справному стані та є комерційним, внутрішньо будинкова система опалення житлового будинку (трубопроводи та арматура) також підтримується в робочому стані. Отже посилання позивача на відсутність приладів опалення в під`їзді багатоквартирного будинку як на підставу неправомірності пред`явлення до нього оплати за опалення місць загального користування неспроможні, оскільки не підтверджують відсутність системи опалення у місцях загального користування всього будинку.

Оскільки житло позивача знаходиться у багатоквартирному будинку, він зобов`язаний нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами, а тому підстави для визнання дій відповідача щодо нарахування плати за опалення місць загального користування та забезпечення функціонування системи опалення незаконними відсутні.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

До предмета доказування у спорах щодо розрахунків між постачальниками та споживачами комунальних послуг належать обставини щодо надання та фактичного отримання таких послуг.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон) учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є зокрема споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці комунальних послуг. При цьому споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (ч. 1 ст. 7 Закону). Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Поряд з цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг.

Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що опалення місць загального користування в будинку АДРЕСА_2 відповідачем не проводиться, оскільки така система опалення відсутня та взагалі не була передбачена при будівництві цього будинку.

Апеляційний суд дослідив колективне звернення від 18 грудня 2020 року мешканців будинку АДРЕСА_2 на адресу ЦОК ВО "Лимантепломережа" про відсутність приладів опалення у місяцях загального користування будинку (а.с. 8), а також акт від 29 грудня 2020 року, складений жителями вказаного будинку за участю працівників КП "Лиманська служба єдиного замовника" (а.с. 10), яким підтверджено факт відсутності у під`їздах 1-6 будинку АДРЕСА_2 центрального опалення місць загального користування.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів щодо фактичних обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факт отримання чи неотримання відповідачами комунальних послуг з опалення місць загального користування, якими можуть бути, зокрема, акти-притензії заміру температури повітря у зимовий період в місцях загального користування у зазначеному будинку, що передбачено пунктом 9 ч. 1 ст. 7 Закону.

Відповідно ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» співвласникам, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення, здійснюються нарахування за теплову енергію витрачену на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, а також на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення.

Таким чином, відповідачем правомірно нараховано споживачу ОСОБА_1 плату за абонентське обслуговування.

Враховуючи викладене, твердження позивача в апеляційній скарзі про необґрунтованість та незаконність рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 березня 2021 року не приймаються колегією суддів.

На думку колегії суддів судове рішення, що переглядається в апеляційному порядку є достатньо мотивованим, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

При цьому апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід віднести на користь держави.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.В. Агєєв

О.Д. Канурна