Єдиний унікальний номер 227/2401/20
Номер провадження 22-ц/804/1703/21
Єдиний унікальний номер 227/2401/20
Номер провадження 22-ц/804/1703/21
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

25 серпня 2021 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

Судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Гапонова А.В., Кішкіної І.В.,

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м. Бахмут справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом Добропільської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участі третьої особи Комунального підприємства «Добропільська служба єдиного замовника» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій подано апеляційну скаргу Добропільською міською радою на заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2021 року (головуючий у суді 1 інстанції Корнєєва В.В.), -

В С Т А Н О В И В:

19 червня 2020 року Добропільська міська рада подала до суду позов в якому виклала вимоги визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користуватися квартирою АДРЕСА_1 - спірне житло. В обґрунтування позову заявник посилався на те, що відповідачі є наймачами спірного житла, в якому не проживають без поважних причин понад три роки та мають заборгованість із сплати за житлово-комунальні послуги за вказаною адресою.

Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2021 року в позові відмовлено. Згідно висновків суду відсутні підстави для виселення так як позивач не довів існування обставини щодо тривалого не проживання відповідачів в спірному житлі та не надав доказів щодо причин не проживання та наявності іншого житла у відповідачів.

В апеляційній скарзі позивач висловив вимогу про скасування рішення суду та задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що поза увагою суду залишились обставини, які мають суттєве значення для вирішення спору з приводу відсутності у відповідачів інтересу до спірного житла та відсутності будь-яких перешкод для користування відповідачами квартирою.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало в тому, що фактичні обставини щодо відсутності відповідачів в спірному житлі протягом тривалого часу самі по собі вказують на їх не проживання в ньому без поважних причин.

На час розгляду справи надійшов відзив від третьої особи, яка просила задовольнити апеляційну скаргу на підставі доведеності позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, за відсутності позивача та третьої особи від яких надійшли клопотання про розгляд справи без них, також за відсутності відповідачів повідомлених про час та місце судового розгляду належним чином, дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Рішенням виконавчого комітету Добропільської міської ради народних депутатів від 16 вересня 1992 року №470/10 надано дозвіл на міну житла між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 /а.с.30/.

Згідно довідки від 18 березня 2020 року ОСОБА_1 1949 року народження зареєстрована з 27 листопада 1992 року в АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /а.с.4/.

В довідці від 19 березня 2020 року № 164 зазначено, що за архівними даними на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстроване, що також підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 березня 2020 року /а.с.5-6/.

В листі до міського голови від 15 квітня 2020 року зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_3 знаходиться на балансі Комунального підприємства «Добропільська служба єдиного замовника» /а.с.7/.

За змістом Акту комісії від 03 березня 2020 року та Акту комісії від 14 березня 2020 року, складеного техніками-доглядачами із слів осіб які проживають по сусідству - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в даній квартирі не проживають протягом тривалого часу з 2015 року та мають заборгованість по квартирній платі в розмірі 8 335,60грн /а.с.9-13/.

Згідно інформації Комунального підприємства «Добро» станом на 20 березня 2020 року заборгованість за теплову енергію в спірному житлі відсутня, значиться переплата в сумі 150,62грн та послуга постачання теплової енергії тимчасово призупинена /а.с.14/.

Згідно відомостей ТОВ «Добропіллявугілля» станом на 01 липня 2016 року заборгованості з централізованого опалення квартири в спірному житлі немає /а.с.15/.

За даними КП «Компанія «Вода Донбасу» нарахування за послуги водопостачання та водовідведення не проводиться з січня 2017 року у зв`язку з тим, що згідно акту інвентаризації відсутні мешканці, заборгованість станом на 01 квітня 2020 року відсутня /а.с.16-18/.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд керувався відсутністю доказів на підтвердження втрати особами інтересу до такого житлового приміщення.

Беззаперечним є та обставина, що відповідачі вселилися в спірне житло на правових підставах та на час вселення останніх було дотримано чинного законодавства.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло та ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом наведених норм збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Отже вирішальним для розгляду даної справи є з`ясування обставин чи вибули відповідачі із займаного житла та на яких підставах, і чи узгоджувалися їх дії з волевиявленням та втратою інтересу до спірного житла.

Зібрані письмові докази не підтверджують того, що відповідачі не вважають квартиру АДРЕСА_1 місцем свого постійного проживання з 2015 року.

Також в судовому засіданні не підтверджені обставини з приводу наявності у відповідачів іншого житла що знаходиться на території України чи за її межами.

У відповідності до положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /частина 5 статті 81 ЦПК України/.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснив позивачу права та обов`язки щодо надання доказів і сприяв здійсненню його прав, а також попереджував про наслідки неподання доказів, встановлені цивільним процесуальним кодексом, однак зазначаючи про обмежену і суперечливу інформацію викладену в актах про не проживання наймачів, позивач та його представник жодних інших доказів в підтвердження позову та обставин якими він обґрунтовував свої вимоги не надали, також не повідомили суд про існування обставин, які би впливали на можливість отримання документальних доказів.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Та вірні висновки суду першої інстанції про те, що встановлені обставини з приводу наявності заборгованості чи часткової заборгованості за житлово-комунальні послуги в спірному житлі, не являються свідченням того, що мала місце відсутність відповідачів в спірному житлі без поважних причин та невжиття дій направлених на стягнення такої заборгованості в спосіб визначений чинним законодавством не свідчить про втрату відповідачами правового інтересу до спірного житла.

Позивачем також не наведено жодної обставини яка б свідчила про відсутність труднощів щодо з`ясування обставин наявності в спірному житлі речей вжитку та особистих речей відповідача, у спосіб що визначений чинним законодавством України.

Та відсутні докази з приводу того, що в 2015 році ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переїхали в інше місце проживання.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з того, що самі Акти комісії щодо не проживання відповідачів в спірному житлі, які оцінені судом у сукупності з іншими доказами, не є належними підтвердженням обставини які є вирішальними для вирішення даного спору.

Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в апеляційній скарзі - без встановлення відповідних фактів.

Та за недоведеності заявлених в апеляційній заяві фактів, в розумінні положень статті 71 ЖК України відсутні правові підстави стверджувати про те, що має місце тимчасова відсутність наймачів без поважних причин.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Визначальним у даній справі суд апеляційної інстанції вбачає те, що не підтверджені обставини з приводу того, що відповідачі свідомо обрали місцем свого проживання інше житло.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Добропільської міської ради Донецької області залишити без задоволення.

Заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 серпня 2021 року.

Судді: