ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 634/336/20

провадження № 22-ц/818/3414/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач керівник Первомайської місцевої прокуратури Харківської області,

відповідачі Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , Фермерське (селянське) господарство «Криниці»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , Фермерського (селянського) господарства «Криниці» про скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у розпорядження держави за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року, постановлене під головуванням судді Єрьоміної О.В., в залі суду в смт Сахновщина Харківської області (повний текст судового рішення складено 05 березня 2021 року),-

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року керівник Первомайської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , Фермерського (селянського) господарства «Криниці» про скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у розпорядження держави.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №218-СГ від 09.07.2015 року про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, орієнтовною площею 50,0000 га, розташовану за межами населених пунктів на території Сахновщинської селищної ради Сахновщинського району Харківської області. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №3773-СГ від 17.03.2017 року про затвердження проекту землеустрою та надання ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку, розташовану за межами населених пунктів на території Сахновщинської селищної ради Сахновщинського району Харківської області, з кадастровим номером :04:000:0651, площею 50,0000 га для ведення фермерського господарства. Визнано недійсним договір оренди землі від 23.03.2017 року б/н, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 щодо передачі в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :04:000:0651, площею 50,0000 га, розташованої на території Сахновщинської селищної ради Сахновщинського району Харківської області, за межами населених пунктів, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.03.2017, номер запису про інше речове право: 19714791. Визнано недійсним договір суборенди землі від 19.07.2017 року б/н, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським (селянським) господарством «Криниці», яким передано в суборенду ФГ «Криниці» земельну ділянку кадастровий номер :04:000:0651, площею 50,0000 га, розташованої на території Сахновщинської селищної ради Сахновщинського району Харківської області, за межами населених пунктів, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.07.2017, номер запису про інше речове право: 21533432. Зобов`язано ОСОБА_1 та Фермерське (селянське) господарство «Криниці» повернути державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області земельну ділянку, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер :04:000:0651, розташовану за межами населених пунктів на території Сахновщинської селищної ради Сахновщинського району Харківської області. Стягнуто з ОСОБА_1 , Фермерського (селянського) господарством «Криниці» , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на користь прокуратури Харківської області витрати по сплаті судового збору в розмірі 35 636,66 грн. у рівних частках з кожного, по 11 878,89 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити керівнику Первомайської місцевої прокуратури Харківської області у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; ОСОБА_1 зазначає, що надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, орієнтовною площею 50,0000 га, розташовану за межами населених пунктів на території Сахновщинської селищної ради Сахновщинського району Харківської області, здійснено Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у межах повноважень та у відповідності до вимог ст. 123 ЗК України. При цьому наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №218-СГ від 09.07.2015 року та наказ №3773-СГ від 17.03.2017 року є актами індивідуальної дії, стосуються лише прав та інтересів відповідача; скасування таких наказів зачіпає правомірні інтереси та «законні очікування» користувача земельної ділянки. Відповідач вважає, що відсутні підстави для визнання недійсними договорів оренди та суборенди спірної земельної ділянки. ОСОБА_1 також вказує, що при зверненні до суду прокурором не обгрунтовано наявності підстав для представництва; не доведено, в чому саме вбачається порушення інтересів держави.

Представник ОСОБА_1 адвокат Полякова Вікторія Вікторівна надала письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначила, що 27 травня 2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин». Відповідно до положень цього Закону, до комунальної власності перейшли всі земельні ділянки, розташовані на території селищної ради, тобто змінився власник спірних земельних ділянок. Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є неналежним відповідачем у справі, що є підставою для відмови у позові.

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області надало відзив на апеляційну скаргу, просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову керівнику Первомайської місцевої прокуратури Харківської області.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , отримавши на підставі оскаржуваного наказу ГУ Держземагенства у Харківській області та договору оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення, фермерське господарство не створив, натомість передав вказану земельну ділянку в суборенду, чим допустив порушення земельного законодавства. При цьому суд першої інстанції врахував, що, звертаючись до суду з цим позовом, прокурор набув статусу позивача, оскільки відсутній орган, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 16 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держземагенства у Харківській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства із земель державного резервного фонду сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту із зазначенням розміру для передачі в оренду на 49 років, до якої додав, зокрема, копію диплому про освіту, обгрунтування розміру земельної ділянки відповідно до наданого бізнес-плану (а.с.158-163 т.1).

Наказом в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 218-СГ від 09.07.2015 року ОСОБА_1 надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради на території Сахновщинського району Харківської області, орієнтовною площею 50,0000 га. (а.с. 164 т.1).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області №3773-СГ від 17.03.2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, розташованої за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради на території Сахновщинського району Харківської області, та надано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку загальною площею 50,0000 га, у тому числі рілля площею 50,0000 га, за кадастровим номером :04:000:0651, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованої за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради на території Сахновщинського району Харківської області. (а.с. 8 т.1).

На виконання зазначених наказів між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 , 23.03.2017 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки площею 50,0000 га з кадастровим номером :04:000:0651, у тому числі рілля із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради на території Сахновщинського району Харківської області, строком на 7 років, які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.03.2017 року, номер запису про інше речове право: 19714791 (а.с.9-10 т.1).

Відповідно до п.2 вищевказаного договору оренди земельної ділянки в оренду передається земельна ділянка державної власності, за кадастровий номер :04:000:0651, площею 50,0000 га, землі сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля).

Земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства (п.14).

Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення (для ведення фермерського господарства) (п. 15).

Право оренди за вказаними договорами було зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 24.03.2017 року.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області №13015-СГ від 29.06.2017 року ОСОБА_1 надано згоду на передачу в суборенду ФГ «Криниці» земельну ділянку загальною площею 50,0000 га, у тому числі рілля площею 50,0000 га, за кадастровим номером :04:000:0651, яка перадана відповідно до договору оренди землі від 23.03.2017 року , укладеного між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 , право оренди за яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 24.03.2017 року. (а.с. 11 т.1).

19 липня 2017 року між ОСОБА_1 та Ф(С)Г «Криниці» укладено договір суборенди землі площею 50,0000 га, сільськогосподарські угіддя (рілля), кадастровий номер :04:000:0651, зареєстрованому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.07.2017 року, номер запису про інше речове право: 21533432 (а.с.12-14 т.1).

Пунктами 2.1 та 3.1. встановлено, що право оренди Орендаря на земельну ділянку, яка передається в суборенду за цим договором є зареєстрованим, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 19714791 від 24.03.2017 року. Договір укладено строком на 7 (сім) років), починаючи із дня набрання чинності цим договором (з моменту державної реєстрації права суборенди у порядку, передбаченому законодавством), але не більше ніж строк дії оренди за основним договором землі.

Згідно п. 5.1., 5.2 земельна ділянка передається в суборенду для ведення суборендарем товарного сільськогосподарського виробництва (вирощування товарної сільськогосподарської продукції). Цільове призначення земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення. (а.с. 12-14, 18 т.1).

Як на підставу позовних вимог керівник Первомайської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави посилався на те, що ОСОБА_1 від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області фактично отримав дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не для ведення фермерського господарства, а для іншої підприємницької діяльності, оскільки він не створив фермерське господарство, не здійснив його реєстрацію та у подальшому надав земельні ділянки в суборенду Ф(С)Г «Криниці». Позивач вважає, що відповідачами не було дотримано встановленого законом порядку отримання земельних ділянок, а ГУ Держгеокадастру не пересвідчилося в дійсності волевиявлення ОСОБА_1 на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації для отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства, що є підставою для визнання правочинів недійсними та повернення земельних ділянок державі.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні.

Підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Матеріали справи свідчать про те, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення державної власності площею 50,0000 га, у тому числі рілля площею 50,0000 га, з кадастровим номером :04:000:0651, що розташована за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради на території Сахновщинського району Харківської області, 23 березня 2017 року за договором оренди надана у користування ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства.

Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України загальним.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону).

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України «Про фермерське господарство».

Так, згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом.

Отже, спеціальний Закон України «Про фермерське господарство» визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України «Про фермерське господарство»).

Крім того, Закон України «Про фермерське господарство» передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми цього Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови.

Таким чином, при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.

За змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин.

У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.

Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою без проведення земельних торгів.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-2902цс15, від 11 травня 2016 року № 6-2903цс15, від 18 травня 2016 року № 6-248цс16, від 23 травня 2018 року №61-1100св17.

З матеріалів справи убачається, що 16 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держземагенства у Харківській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства із земель державного резервного фонду сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту із зазначенням розміру для передачі в оренду на 49 років, до якої додав, зокрема, копію диплому про освіту, обгрунтування розміру земельної ділянки відповідно до наданого бізнес-плану по виробництву сільськогосподарської продукції ФГ «Михайлівське» (а.с.158-163 т.1).

Наказом в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 218-СГ від 09.07.2015 року ОСОБА_1 надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради на території Сахновщинського району Харківської області, орієнтовною площею 50,0000 га. (а.с. 164 т.1).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області №3773-СГ від 17.03.2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, розташованої за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради на території Сахновщинського району Харківської області, та надано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку загальною площею 50,0000 га, у тому числі рілля площею 50,0000 га, за кадастровим номером :04:000:0651, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованої за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради на території Сахновщинського району Харківської області. (а.с. 8 т.1).

На виконання зазначених наказів між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 , 23.03.2017 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки площею 50,0000 га з кадастровим номером :04:000:0651, у тому числі рілля із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради на території Сахновщинського району Харківської області, строком на 7 років, які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.03.2017 року, номер запису про інше речове право: 19714791 (а.с.9-10 т.1).

Разом з тим матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 після укладення договору оренди земельної ділянки створив фермерське господарство.

Відповідно до листа ГУ Держпродспоживслужби в Харківській області від 07 лютого 2020 року, за ОСОБА_1 не обліковується на праві власності сільськогосподарська техніка, самохідні машини та механізми.

Крім того після укладення договору оренди землі від 23 березня 2017 року, ОСОБА_1 передав спірні земельні ділянки в суборенду ФГ «Криниці» за договором суборенди від 19.07.2017 року (а.с.12-14 т.1).

Таким чином ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 134 ЗК України та ст. 7 Закону України «Про фермерську господарство», скористався правом на отримання земельної ділянки у користування у пільговому порядку, з метою уникнення участі у земельних торгах, тому не було правових підстав у ГУ Держгеокадастру у Харківській області для передачі відповідачу в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Внаслідок таких дій та рішень відповідача земельна ділянка вибула з володіння держави та держава була позбавлена можливості здійснити реалізацію права оренди земельних ділянок на більш вигідних засадах в умовах конкурентного ринку, що свідчить про безумовне порушення інтересів держави.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що земельна ділянка передана ОСОБА_1 із порушенням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України, статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», що є підставою для визнання оспорюваних наказів ГУ Держземагенства у Харківській області незаконними та їх скасування.

Посилання представника ОСОБА_1 адвоката Полякової Вікторії Вікторівни на те, що 27 травня 2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», відповідно до положень якого до комунальної власності перейшли всі земельні ділянки, розташовані на території селищної ради, тобто змінився власник спірних земельних ділянок; таким чином Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є неналежним відповідачем у справі, що є підставою для відмови у позові, - не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки вказані обставини не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про порушення інтересів держави оскаржуваними наказами.

Правильним також є висновок суду першої інстанції про визнання оспорюваного договору оренди та суборенди недійсними.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 648 ЦК України договір, укладений на підставі правового акта органу державної влади, має відповідати цьому акту.

Частиною третьою статті 228 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Суд першої інстанції, керуючись статтею 203, частиною третьою статті 215 та статтею 228 ЦК України, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору оренди та суборенди недійсними.

ОСОБА_1 безпідставно набув земельну ділянку у користування і вона підлягає поверненню у відання держави.

Посилання апелянта на те, що оскаржувані накази ГУ Держземагенства у Харківській області є актами індивідуальної дії, стосуються лише прав та інтересів відповідача; скасування таких наказів зачіпає правомірні інтереси та «законні очікування» користувача земельної ділянки, тому відсутні підстави для визнання недійсними договорів оренди та суборенди спірної земельної ділянки, - не приймаються колегією суддів та спростовуються вимогами закону.

Обставини справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 не мав правомірних (справедливих) сподівань на отримання землі у користування, був обізнаний про можливість допущення правових порушень з боку Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (публічної влади), адже він не мав дійсного волевиявлення на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, а мав намір отримати землю поза конкурсом, без належного обґрунтування як розмірів так і кількості земельних ділянок.

До того ж, обставини справи свідчать про те, що позбавлення відповідача права користування зазначеною земельною ділянкою не порушує справедливої рівноваги між інтересами суспільства та її правами, адже ОСОБА_1 не позбавлений права на конкурентній основі отримати право на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги про те, що при зверненні до суду прокурором не обгрунтовано наявності підстав для представництва; не доведено, в чому саме вбачається порушення інтересів держави, також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Згідно п.3 ч.1 ст.131-1КонституціїУкраїни в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 ч.1 ст.131-1КонституціїУкраїни міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014року за №1697-VII.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином, для перевірки наявності підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави суду слід перевірити, а прокурору в позовній заяві необхідно обґрунтувати, чи вимагають захисту реальні державні інтереси та чи є передбачені ч.3 ст. 23 ЗаконуУкраїни «Про прокуратуру» підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Отже, на думку колегії суддів, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У позовній заяві прокурор зазначає, що оскільки Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є відповідачем у справі, а одна й та сама особа (орган) не може бути одночасно позивачем і відповідачем за цим же позовом, оскільки це суперечить нормам цивільного законодавства, у спірних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції, у зв`язку з чим звертаючись із даним позовом прокурор набуває статусу позивача.

Відсутність органу державної влади, уповноваженого реагувати на порушення закону у сфері розпорядження земельними ділянками державної форми власності, у відповідності до вимог ст. 131-1 Конституції України, покладає на органи прокуратури обов`язок представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, шляхом пред`явлення та підтримання у суді відповідного позову.

За таких обставин, з урахуванням предмету спору, прокурором належним чином обґрунтована наявність порушень інтересів держави.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова