Справа № 156/204/21
Провадження № 2/156/224/21
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Малюшевської І.Є.

за участю секретаря судового засідання Киці Л.Ф.

розглянувши у підготовчому засіданні в порядку загальногопозовного провадження в залі суду смт. Іваничі цивільну справу № 156/204/21 за позовом ОСОБА_1 до Поромівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на частину об`єкта нерухомого майна в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

І. Суть спору

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 15.03.2021 року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи «колгоспний двір» і станом на момент припинення колгоспного двору 15.04.1991 року, членами даного двору були: батько позивача ОСОБА_3 та мати позивача ОСОБА_4 , отже їм належало кожному по Ѕ частині майна цього двору.

Так, як за життя ОСОБА_3 заповіту не залишив, належну йому частину спірного житлового будинку прийняли в рівних частках, як спадкоємці першої черги дружина (мати позивача) ОСОБА_4 та син (позивач) ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області встановлено той факт, що батьком ОСОБА_1 являється ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаним рішенням також визнано за позивачем право власності на ј частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 . Дане рішення не змінено та не скасовано, набрало законної сили 06.11.2015 року.

За матір`ю позивача - ОСОБА_4 рахувалося ѕ частини спірного житлового будинку. Право власності на зазначену частку об`єкта нерухомого майна в установленому законом порядку нею оформлено не було.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача ОСОБА_4 померла. Позивач, як спадкоємець першої черги спадкування за законом у встановлений законом строк прийняв спадщину в силу вимог ч. 3 ст. 1286 ЦК України. Однак, в позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на ѕ частини вищевказаного житлового будинку не має можливості, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на таку, тому змушений звертатися до суду із даним позовом.

З огляду на наведене, просить суд визнати за позивачем право власності на ѕ частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

ІІ. Позиція учасників справи

В підготовче засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача ОСОБА_2 надійшла до суду заява, в якій просить суд справу розглянути без її участі та без участі позивача та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. У зв`язку із відсутністю спору просить справу розглянути у підготовчому судовому засіданні.

Представник відповідача Поромівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області у підготовче засідання не з`явився, однак селищний голова Савчук О. подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 19.03.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.04.2021 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст. 200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні.

ІV. Обставини справи, встановлені судом

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору.

У зв`язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені.

Як роз`яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Так, рішенням Іваничівського районного суду Волинської області при розгляді цивільної справи № 156/880/15-ц було встановлено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 був віднесений до суспільної групи колгоспний двір. Даний факт підтверджено погосподарською книгою по селу Бужанка за 1991-1995 роки. Станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були двоє осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (1963 р.) володіли рівними частками житлового будинку (по 1/2 частці) та набули право власності на них.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер і після його смерті відкрилася спадщина за законом, яку прийняли в рівних частках, як спадкоємці першої черги дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України так, як постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявили про відмову від неї. Таким чином, дружина та син успадкували по Ѕ частки після смерті ОСОБА_3 і тому частка в майні колгоспного двору ОСОБА_4 збільшилася до ѕ (належна частка Ѕ та в порядку спадкування ј), позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті батька набув право власності на ј частки майна колгоспного двору, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини встановлені рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 16.10.2015 року у цивільній справі №156/880/15-ц, що набрало законної сили, а тому такі обставини відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи (а.с. 12-13). Разом з тим, вищевказаним рішенням позов ОСОБА_1 про визнання в порядку спадкування права власності було задоволено частково та визнано за ним право власності на ј частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Отже, після відкриття спадщини за спадкодавцем ОСОБА_3 частка в майні колгоспного двору ОСОБА_4 збільшилася до ѕ (належна частка Ѕ та в порядку спадкування ј). Однак, право власності на належну їй частину спірного будинку належним чином оформлено не було, правовстановлюючі документи на зазначене майно відсутні.

18.01.2020 року відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_4 (матері позивача), що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 21.01.2020 року (а.с.4).

З довідки Поромівської сільської ради Володимир-Волинського району № 39/01-14 від 04.03.2021 року вбачається, що останнім місцем проживання ОСОБА_4 було: АДРЕСА_1 . Спадкоємцем після смерті спадкодавця є син - ОСОБА_1 (позивач по справі). Пережилого подружжя немає. Заповіт від імені ОСОБА_4 Бужанківською сільською радою Іваничівського району Волинської області не посвідчувався (а.с.14).

Як вбачається з Інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 64104299 від 26.03.2021 року спадкова справа на ім`я ОСОБА_4 в Іваничівській державній нотаріальній конторі не заводилась (а.с.34).

Спадкоємцем за законом першої черги спадкування є син померлої ОСОБА_1 (позивач у справі), який у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що встановлено за паспортом громадянина України ОСОБА_1 , де на сторінці 11 зареєстрованим місцем проживання позивача 04.02.2005 року вказано адреса: АДРЕСА_1 . Протягом встановленого законодавством строку ОСОБА_5 не заявив про відмову від спадщини після смерті матері. Інші спадкоємці, які б у встановлений законом строк та порядок звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 відсутні.

Таким чином, після смерті спадкодавця ОСОБА_4 належні їй ѕ частини у майні вищевказаного колгоспного двору (спірного житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування до її сина ОСОБА_1 .

Через відсутність правовстановлюючих документів на ѕ частини спірного житлового будинку позивач не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, що підтверджується постановою державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори від 09.03.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.23).

У зв`язку із вищевказаним, представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом.

V. Застосоване судом законодавство

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, через відсутність правовстановлюючих документів на частину спірного житлового будинку, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У відповідності з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

VI. Висновки суду

З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

VII. Розподіл судових витрат

Враховуючи думку позивача та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору слід залишити за ним.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 200, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), мешканця АДРЕСА_1 до Поромівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області (РНОКПП 04333359), місцезнаходження: с. Поромів, вул. Центральна, 1б, Володимир-Волинського (колишнього Іваничівського) району, Волинської області про визнання права власності на частину об`єкта нерухомого майна в порядку спадкування за законом задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на ѕ частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. Є. Малюшевська