Провадження № 22-ц/812/661/21 Суддя першої інстанції Маржина Т.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 квітня 2021 року м. Миколаїв Справа № 484/4205/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Маржиної Т.В., в залі судового засідання в м. Первомайськ, о 13 год 20 хв, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, посилаючись на те, що в межах кримінального провадження № 0000083 від 13 січня 2017 року під час допиту свідків та огляду місця події було встановлено, що належний їй в порядку спадкування житловий будинок по АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок), був пошкоджений шляхом руйнування ОСОБА_2 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 вересня 2019 року було визнано протиправними та скасовані рішення Первомайської міської ради Миколаївської області від 28 квітня 2016 року № 4 та від 26 серпня 2016 року № 2, якими було надано земельну ділянку по АДРЕСА_1 у користування ОСОБА_4 , доньці відповідача. Вважає, що вказаним рішенням встановлено факт незаконного отримання ОСОБА_4 земельної ділянки, яка перебувала в її користуванні, і на якій знаходився отриманий нею у спадщину будинок, який відповідач зруйнував. За таких обставин, посилаючись на те, що неправомірними діями відповідача їй спричинено матеріальну шкоду, просить стягнути з нього 103 454 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо належності будинку саме їй; завдання шкоди її майну саме відповідачем, а також щодо наявності матеріальної шкоди та її розміру.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення, не врахував положення статей 1216, 1218, 1219 ЦК України та її посилання, викладені в позовній заяві і в суді про її статус як спадкоємиці.

Згідно статті 1218 ЦК України, будинок успадкований позивачем входить до складу спадщини, а право спадкоємиці на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди завданої майну, що входить до складу спадщини, не суперечить приписам статті 1219 ЦК України.

Позивачем надано до позовної заяви копії допиту свідків, які проживають в будинках № 30 та № 36 по АДРЕСА_1 , в якості письмових доказів на підтвердження протиправних дій відповідача, проте суд не надав наведеним доказам оцінки як письмовим доказам в порядку статті 89 ЦПК України, а лише вказав на те, що пояснення свідків у кримінальному провадженні є недопустимими доказами, так як останні в судовому засіданні не допитані і не попередженні про кримінальну відповідальність. Але це не є поясненнями, це є показаннями свідків, які допитані законно і такий письмовий доказ мав бути оцінений судом.

Судом не взято при цьому до уваги в якості доказу постанову слідчого від 10 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження та роз`яснення права ОСОБА_1 звернутися до суду з цивільним позовом, тому і матеріали цього кримінального провадження, в даному випадку протоколи допиту свідків, не можуть бути недопустимими доказами.

Крім того, позивачем заявлено, двічі, при подачі позовної заяви та в підготовчому засіданні про витребування матеріалів кримінального провадження в порядку статті 84 ЦПК України та долучення їх до даної цивільної справи, проте жодних дій щодо таких заяв позивача не проведено і оцінку не надано.

До того ж, судом не враховано, не досліджено і взагалі не надано оцінку фактам, встановленим рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року у справі № 484/4382/18, що стосуються розгляду даної справи. А саме зазначеним рішенням суду від 09 вересня 2019 року було встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 був зареєстрований в Первомайському МБТІ, на той час мав ознаки безхазяйного майна і Первомайська міська рада Миколаївської області розпочавши дії щодо вирішення питання відумерлої спадщини, в подальшому виявила бездіяльність і незаконно надала, а донька відповідача незаконно отримала земельну ділянку, на якій був розташований житловий будинок.

Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні судом зроблено висновок про заподіяння шкоди позивачу Первомайською міською радою Миколаївської області, але при цьому судом не наводяться ні обґрунтування цього висновку, ні посилання на норми законів чи підзаконних актів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 вересня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Первомайської міської ради Миколаївської області, Головного теріторіального управління юстиції в Миколаївській області та визнано протиправними і скасовано рішення Первомайської міської ради Миколаївської області від 28 квітня 2016 року № 4 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах власності, орієнтовною площею 0,743 га для будівництва та обслуговування жилого будинку; рішення Первомайської міської ради Миколаївської області від 26 серпня 2016 року № 2 про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність площею 0,0743 га; рішення в Єдиному державному реєстрі реєстрації речових прав на нерухоме майно, яким зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:040:0015 за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

Цим рішенням було встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 , згідно інвентаризаційної справи від 20 січня 1965 року на підставі складених: схематичного плану та сводного оціночного акту на домоволодіння АДРЕСА_1 Первомайським міжрайонним бюро технічної інвентаризації значиться нерухоме майно у вигляді житлового будинку жилою площею 56 квадратних метра розташованого на земельній ділянці загальною площею 750 квадратних метра.

Згідно до матеріалів інвентаризаційної справи Первомайського МБТІ та домової книги, власником будинку вказано ОСОБА_5 , проте право власності на вказаний житловий будинок не було зареєстровано. Після смерті останнього, спадщину фактично прийняв батько позивача ОСОБА_6 , який був зареєстрований в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 травня 2018 року по справі № 484/848/18 за позивачем визнано право власності в порядку спадкування, на житловий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці загальною площею 750 квадратних метрів.

Проте, постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 травня 2018 року у справі № 484/848/18 було скасовано.

В цій постанові зазначено, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті її батька ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори.

12 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Первомайського відділу Поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області, де повідомила про те, що в листопаді 2016 року їй стало відомо, що невстановлена особа пошкодила нерухоме майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Постановою слідчого зазначеного відділу поліції від 10 серпня 2018 року кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Зі змісту цієї постанови встановлено, що в ході досудового розслідування було встановлено, що «до злочину можуть бути причетні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які проживають по сусідству в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного 25 січня 2018 року на замовлення ОСОБА_1 суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Номо», оціночна (ринкова) вартість об`єкту оцінки - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складає 103 454 грн. Також у висновку зазначено дію звіту про оцінку строком у 6 місяців.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: - наявність шкоди;

- протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди;

- наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою;

- вина особи, яка завдала шкоди.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції, оцінюючи надані сторонами докази, дійшов висновку про відсутність доказів, які б підтверджували наявність та розмір завданої позивачу шкоди, протиправність поведінки відповідача та його вини.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За приписами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як встановлено судовим рішенням у цивільній справі за участю позивача від 09 вересня 2019 року право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до вимог законодавства оформлено не було. Проте згідно до інвентаризаційної справи від 20 січня 1965 року до складу цього домоволодіння входив житловий будинок жилою площею 56 квадратних метра, який розташований на земельній ділянці загальною площею 750 квадратних метра. В цьому будинку проживав ОСОБА_5 та його син ОСОБА_6 , який є батьком позивача, які померли. Після смерті батька ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Проте матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , входить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Судове рішення, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності за цей будинок у порядку спадкування після смерті батька було скасовано судом апеляційної інстанції та їй відмовлено в задоволенні таких вимог. Отже суд першої інстанції з огляду на те, що на час звернення ОСОБА_1 із позовом 27 листопада 2020 року право власності на спірний будинок не визначено, правильного зазначив, що матеріали справи не містять доказів про належність зазначеного житлового будинка ОСОБА_1 , проте це не позбавляє її звертатися до суду та доводити своє право в суді.

Щодо доведеності наявності та розміру майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодження житлового будинку АДРЕСА_1 . На підтвердження наявності такої шкоди позивач надала суду першої інстанції звіт про оцінку будинку, складеного 25 січня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності, де визначена оціночна (ринкова) вартість об`єкту оцінки, а саме вказаного житлового будинку, де зазначено, що його вартість складає 103 454 грн. Між тим визначена оцінювачем ринкова вартість нерухомого об`єкту не свідчить про те, що такий об`єкт було пошкоджено та про розмір шкоди, яка була завдана внаслідок цих пошкоджень. Отже висновок оцінювача (експерта) повинен містити висновки про вартість об`єкта нерухомого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , до його пошкодження, перелік виявлених пошкоджень ( що саме в будинку було пошкоджено), чи вплинули ці пошкодження на вартість житлового будинку (різниця вартості до пошкодження та після їх виявлення) або яка вартість відновлювальних робіт внаслідок пошкодження об`єкта нерухомості. Таких висновків наданий позивачем висновок оцінювача не містить, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність наявності майнової шкоди та відповідно її розміру.

Щодо винуватості ОСОБА_2 у пошкодженні зазначеного житлового будинку позивач посилалася на інформацію отриману в межах кримінального провадження від 13 січня 2017 року № 0000083, згідно якої під час досудового розслідування було встановлено, що до пошкодження будинку можуть бути причетними ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які проживають по сусідству.

Між тим колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Проте як встановлено у справі, що розглядається позивачем надана постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а отже з огляду на вимог частини 6 статті 82 ЦПК України підстави для звільнення від доказування фактів чи мали місце протиправні дії та чи вчинені вони саме ОСОБА_2 відсутні.

Позивачем на підтвердження протиправних дій відповідача надано протоколи допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які були опитані слідчим в межах кримінального провадження та, на думку позивача, підтверджували протиправні дії відповідача щодо пошкодження житлового будинку.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що такі докази є недопустимі у цій цивільній справі. З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку встановленого законом.

За вимогами частин 1 та 2 статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронним доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладених в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Одним із засобів доказування наявності або відсутності тих чи інших обставин, на які ґрунтуються вимоги або заперечення в цивільному судочинстві є показання свідків (статті 76 ЦПК України).

Порядок допиту свідків визначено приписами статті 230 ЦПК України, зокрема, перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Відмова від давання показань приймається судом шляхом постановлення ухвали. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги: "Я, (ім`я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи". Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи.

Свідок, який не може прибути у судове засідання внаслідок хвороби, старості, інвалідності або з інших поважних причин, допитується судом у місці його проживання (перебування) (частина 14 статті 230 ЦПК України.

Статтею 233 ЦПК України визначені випадки, коли суд може оголосити показання свідків, а саме, у разі відкладення розгляду справи показання свідків, зібрані за судовими дорученнями в порядку забезпечення доказів під час допиту їх за місцем проживання, або показання, дані ними у судовому засіданні, в якому було ухвалено скасоване рішення, повинні бути оголошені і досліджені в судовому засіданні, в якому ухвалено рішення, якщо участь цих свідків у новому судовому засіданні є неможливою. Учасники справи мають право висловити своє ставлення до цих показань і дати щодо них свої пояснення.

З огляду на зазначене кожен факт та обставини, що підлягають доказуванню під час розгляду цивільної справи, зокрема й щодо протиправної поведінки особи та її винуватості у завданні шкоди, має бути підтверджено повнотою зібраних доказів, а переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед судом, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Як встановлено в судовому засіданні учасниками справи не було заявлено клопотань про виклик до суду та допит свідків, які були допитані в ході досудового слідства та протоколи допиту яких було долучені позивачем до матеріалів справи, а також були відсутні правові підстави, передбачені статтею 223 ЦПК України для оголошення показань цих свідків, допитаних слідчим в рамках кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача підтверджена матеріалами кримінальної справи, яку суд першої інстанції не витребував та не взяв до уваги, є безпідставними.

Аргументи скарги про те, що судом не враховано, не досліджено і взагалі не надано оцінку фактам, встановленим рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року у справі № 484/4382/18, щодо вирішення Первомайською міською радою Миколаївської області питання відумерлої спадщини, та в подальшому незаконної передачі доньці відповідача земельної ділянки, на якій був розташований житловий будинок, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не стосуються предмету доказування у цій справі.

Крім того, в оскарженому рішенні відсутній висновок суду про заподіяння шкоди позивачу Первомайською міською радою Миколаївської області, як стверджує в апеляційній скарзі позивач. Суд першої інстанції, роблячи висновок про не встановлення судом протиправних дій щодо пошкодження майна позивача, допускає розсуди з цього приводу, зокрема, « якщо шкоду і було завдано, то внаслідок неправомірності рішень суб`єкта владних повноважень», проте це не є висновком у даній справі, оскільки такі розсуди не стосуються предмета спора у цій справі, а також прав та обов`язків учасників справи і не впливають на вирішення спору по суті.

Враховуючи аналіз вказаних норм законодавства, встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів, матеріалів кримінального провадження та наведених правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд правильно вважав недоведеними позовні вимоги ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, є непереконливими та зводяться до тлумачення як обставин, так і норм права на свою користь.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 14 квітня 2021 року.