Справа № 470/841/20 Головуючий у 1-й інстанції Луста С. А.
Провадження № 22ц/812/616/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 квітня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Біляєвою В. М.

за участю: відповідачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах

та інтересах малолітніх

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Лусти С. А. в залі судових засідань в смт Березнегувате Миколаївської області об 11 годині 27 хвилині, зі складанням повного тексту рішення 1 лютого 2021 року, по справі

за позовом

ОСОБА_4

до ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітніх

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,

третя особа - Березнегуватська районна державна адміністрація

про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком

В С Т А Н О В И Л А:

4 грудня 2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , та її малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання їх такими що втратили право користування жилим будинком з підстав, визначених статтями 391, 405 ЦК України та статтями 71, 72 ЖК УРСР.

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 2.10.2015 їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 , як співмешканка її сина ОСОБА_5 , разом зі своєю донькою ОСОБА_2 та спільним сином ОСОБА_3 , вселилися у належній їй на праві власності будинок, та з цього часу є в ньому зареєстрованими.

У вересні 2019 року відповідачка з дітьми добровільно виїхала із будинку, та проживає за іншою адресою. ЇЇ син ОСОБА_5 також скасував реєстрацію в належному позивачці будинку, та проживає в іншій квартирі та є там зареєстрованим.

Посилаючись на те, що відповідачка не бажає добровільно знятись з реєстрації разом із своїми малолітніми дітьми, що перешкоджає позивачці у розпорядженні належним будинком, вона змушена звернутися до суду з цим позовом.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 вважала її такою, що не підлягає задоволенню, а її доводи необґрунтованими.

Вказувала, що дійсно більше року на момент подачі позову не проживає у належному позивачці будинку, але покинула його не з власної волі, а у зв`язку із тим, що її неодноразово виганяв син позивачки ОСОБА_5 , який є батьком її сина ОСОБА_3 .. Відразу після того як вона переїхала на зйомну квартиру внаслідок чергової сварки, в спірному будинку на дверях та на воротах змінили замки, щоб вона не могла до нього потрапити.

Звертала увагу суду, що мешкає у найманій квартирі, та не має можливості зареєструвати своє, та дітей місце проживання у іншому місці.

Посилалась на норми статей 71, 72 ЖК України, статтю 18 Закону України «Про охорону дитинства» щодо прав її сина ОСОБА_3 користуватись житловим приміщенням на правах члена сім`ї, оскільки він є онуком позивачки.

Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 грудня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи залучено орган опіки і піклування, яким є Березнегуватська районна державна адміністрація.

У письмових поясненнях представник третьої особи зазначив про відсутність підстав для визнання малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у відповідності до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей».

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2021 року позов ОСОБА_4 задоволено, ухвалено про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Розподілені судові витрати, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_4 840 грн 80 коп. сплаченого судового збору.

Ухвалюючи таке рішення, місцевий суд виходив з того, що відповідачка не надала доказів наявності поважних причин, які б перешкоджали їй користуватися будинком, а також з її небажання проживати в ньому, та необхідності лише в наявності реєстрації місця проживання, що в свою чергу порушує право позивачки, як власниці на розпорядження будинком.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд належним чином не встановив причини її відсутності у будинку та не врахував інтереси малолітніх дітей.

Наголошувала, що її співмешканець - син позивачки у період їх спільного проживання у спірному будинку неодноразово виганяв її, внаслідок чого вона змушена була покинути житло та вийняти собі інше житлове приміщення, оскільки сварки травмували її малолітніх дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка вимоги апеляційної скарги не визнала, та вказала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарськими побутовими будівлями та спорудами та земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , який набула на праві власності 2 жовтня 2015 року (а.с.5-7).

За письмовими та усними поясненнями сторін, позивачка у належному їй будинку не проживала та не є зареєстрованою, але відразу, після його придбання з її дозволу, як власника, до будинку вселився її син ОСОБА_5 зі своєю співмешканкою - відповідачкою ОСОБА_1 , її донькою ОСОБА_2 та їх спільним сином ОСОБА_3 , що сторонами підтверджено записами про постійну реєстрацію у будинку, як місцем їх постійного проживання, у будинковій книзі 8 жовтня (вересня) 2015 року (а.с.31, 33-37, 51-57, 62-65).

Між тим, з вересня 2019 року відповідачка ОСОБА_1 разом з малолітніми дітьми у спірному будинку не проживають, що засвідчено наданим до суду актом обстеження місця проживання від 27 липня 2020 року, який складено депутатом Березнегуватської селищної ради та сусідами позивачки (а.с. 9).

Як пояснила у суді відповідачка ОСОБА_1 , вона вимушена була виїхати з будинку разом з дітьми не з власної волі, а у зв`язку з протиправною поведінкою співмешканця - сина позивачки. Іншого житла на праві власності чи користування не має, наймає у чужих людей інше житло. Вказані обставини підтвердила за допомогою показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.54-56).

Не заперечуючи проти наявності сварок на ґрунті ревнощів, син позивачки та співмешканець відповідачки свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що ОСОБА_1 добровільно виїхала разом з дітьми з належного його матері будинку, так як переїхала на проживання до іншого чоловіка (а.с.62-63).

За таких обставин, позивачка ОСОБА_4 звертаючись до суду з даним позовом просила визнати відповідачку разом з дітьми такими, що втратили право на житло, і як колишнього члена своєї родини, і як осіб, що не проживають у належному їй будинку без поважних причин більше, ніж, як шість місяців, так і більше року.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Крім того, частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відтак, звертаючись до суду ОСОБА_4 фактично визначила дві підстави пред`явленого нею позову, зокрема те, що відповідачка ОСОБА_1 та її малолітні діти, як члени її сім`ї, втратили право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим їх непроживанням у спірному приміщенні протягом більш ніж шість місяців, та посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Між тим матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 спільно з дітьми не вселялася до будинку позивачки на правах члена сім`ї, оскільки разом ніколи з нею не мешкала, спільного господарства не вела. Вселилася в будинок на правах цивільної дружини сина власника, та виселилася з будинку на його вимогу внаслідок сварок.

За такого до правовідносин, які виникли між сторонами, можна застосовувати положення статей 71 і 72 ЖК УРСР, та з`ясовувати умови відповідно до яких особи, можуть бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивачку процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідачку довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року при розгляді справи № 490/12384/16-ц, та його може бути застосовано до встановлених судом апеляційної інстанції обставин.

Отже, факт виселення з будинку у вересні 2019 року відповідачки разом з дітьми ніким із сторін не оспорюється, та є таким, що встановлено.

Разом з тим, причиною виселення осіб із будинку стала не власна добра воля, а протиправна поведінка колишнього члена сім`ї - сина позивачки. Ці обставини доведені відповідачкою за допомогою належних доказів - показань свідків, та позивачкою у суді не спростовані.

За таких обставин суд першої інстанції не дослідив належним чином доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідачки разом з дітьми більше шести місяців у спірному будинку, та не втратою ними інтересу до житла, відсутністю у них іншого житла на праві власності чи користування.

Отже, врахувавши вказані обставини, колегія суддів доходить висновку, що відповідачка з дітьми не проживають у спірному будинку з поважних причин, тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням відсутні.

Факт винаймання іншого тимчасового житла не є підставою для позбавлення ОСОБА_1 із дітьми права користування спірним будинком, яке вони набули у 2015 році на законних підставах, але не можуть реалізувати з вересня 2019 року через поважні причини - неприязні стосунки в родині, що перешкоджають їх проживанню в спірному помешканні.

На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених пунктами 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, судове рішення, яке ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду, що покладені в основу рішення суду, не відповідають обставинам справи, підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені відповідачкою судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок позивачки.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2021 року - скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - Березнегуватська районна державна адміністрація Миколаївської області про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 261 грн 20 коп. судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова