Ухвала

Іменем України

17 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 607/10432/20

провадження № 61-12842ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Озерянська сільська рада Зборівського району Тернопільської області,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Молень Ростислав Богданович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2021 року у складі судді Сташків Н. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд встановити факт нікчемності заповіту, посвідченого 16 лютого 2016 року секретарем Озернянської сільської ради Дубиною Н. П., зареєстрованого в реєстрі за № 19 та визнати за нею право на спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина за зазначеним заповітом, складеним на користь відповідача. Вважала, що цей заповіт є нікчемним, оскільки обов`язки вчинення нотаріальних дій покладено на секретаря Озернянської сільської ради Дубину Н. П. розпорядженням сільського голови Озернянської сільської ради від 05 січня 2016 року № 2, а не рішенням виконавчого комітету сільської ради, як це передбачено пунктом 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 14 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок № 3306/5), підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 та частиною шостою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Оскільки сільський голова не наділений повноваженнями щодо вчинення нотаріальних дій, розпорядження від 05 січня 2016 року № 2 є таким, що видане сільським головою поза межами його компетенції. Отже, заповіт посвідчено особою, яка не мала на те повноважень, а тому є нікчемним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний заповіт правомірно посвідчений секретарем сільської ради Дубиною Н. П. відповідно до покладених на неї обов`язків за рішенням виконавчого комітету сільської ради, як це передбачено пунктом 1.2 Порядку № 3306/5 та статями 38, 51, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», отже, заповіт не є нікчемним у розумінні частини першої статті 1257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому право ОСОБА_1 на спадкування не є порушеним.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Молень Р. Б., у якій вона, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що обов`язковою вимогою правомірності посвідчення заповіту секретарем сільської ради є уповноваження її (його) на вчинення такої нотаріальної дії рішенням виконавчого комітету цієї ради. Проте суди дійшли помилкового висновку про те, що на час посвідчення заповіту 16 лютого 2016 року повноваження секретаря Дубини Н. П. щодо вчинення нотаріальних дій. Зокрема, посвідчення заповітів, були покладені на неї за рішенням виконавчого комітету Озерянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області від 27 січня 2016 року № 04. Проте, оскільки такого рішення виконавчий комітет не приймав, тому рішення суду ґрунтується на припущеннях.

Підставою касаційного оскарження відповідно до змісту касаційної скарги є неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 606/1529/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 658/2457/16-ц, від 09 грудня 2019 року у справі № 683/3061/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 673/416/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Встановлено, що 06 липня 1975 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

31 березня 2004 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на господарський блок з житловою кімнатою, який розташований на АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що складено актовий запис від 11 червня 2018 року № 49 Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області та видано свідоцтво серії НОМЕР_2 .

Відповідно до заповіту, складеного 16 лютого 2016 року, посвідченого секретарем Озернянської сільської ради Дубиною Н.П., на випадок своєї смерті ОСОБА_3 зробив розпорядження, згідно з яким житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в с. Данилівці Зборівського району Тернопільської області, присадибну земельну ділянку і все його майно, яке належатиме йому на день смерті і на яке законом він матиме право, заповів відповідачу ОСОБА_2 .

Із відповіді від 25 травня 2020 року № 141 на адвокатський запит Озернянська сільська рада Зборівського району Тернопільської області повідомила, що обов`язки із вчинення нотаріальних дій покладено на секретаря Озернянської сільської ради ОСОБА_4 відповідно до розпорядження від 05 січня 2016 року № 2.

Отже, на момент посвідчення заповіту, складеного ОСОБА_3 16 лютого 2016 року, обов`язки із вчинення нотаріальних дій покладені на секретаря Озернянської сільської ради ОСОБА_4 відповідно до розпорядження сільського голови Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області від 05 січня 2016 року № 2 «Про покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій», яке затверджене рішенням виконавчого комітету Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області від 27 січня 2016 року «Про затвердження розпорядження сільського голови» № 04.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що на час посвідчення заповіту 16 лютого 2016 року повноваження секретаря Дубини Н. П. щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів, були покладені на неї за рішенням виконавчого комітету Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області від 27 січня 2016 року № 04, підтверджених вищезгаданим рішенням.

З таким висновком погоджується й Верховний Суд з огляду на таке.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно зі статею 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, у тому числі, таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Пунктами 1.1, 1.2 Порядку № 3360/5 визначено, що перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат». Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до відання виконавчих органів сільських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (частина перша статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною шостою статті 59 цього Закону встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Установивши, що на час посвідчення оспорюваного заповіту, секретар Озернянської сільської ради мала повноваження на вчинення нотаріальних дій, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту нікчемним, з підстав, визначених частиною першою статті 1257 ЦК України.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 299/2431/15-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 388/983/16-ц.

Аргументи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 606/1529/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 658/2457/16-ц, від 09 грудня 2019 року у справі № 683/3061/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 673/416/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки висновки Верховного Суду за результатами розгляду справ, на яких акцентовує увагу заявник, стосуються посвідчення секретарем сільських рад заповітів за відсутності рішень виконавчих комітетів, якими б уповноважили їх на вчинення цих дій, а тому не є подібними з правовідносинами у цій справі.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги в основному зводяться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та оцінкою цими судами поданих сторонами доказів, і не стосуються неправильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Тому, відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Молень Р. Б., необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Верховний Суд також звертає увагу на таке.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У цій справі суди відмовили у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту внаслідок її безпідставності, не врахувавши, що позовна вимога про встановлення факту нікчемності заповіту не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити з цієї підстави.

Проте касаційна скарга не містить доводів неправильності рішень судів попередніх інстанцій з цієї підстави. У цій справі вимога про встановлення факту нікчемності заповіту поєднана з вимогою про застосування наслідків нікчемності заповіту, - визнання за позивачкою права на спадкування.

Отже, суди попередніх інстанції дійшли по суті правильного висновку про відсутність підстав для встановлення факту нікчемності заповіту та про відмову у задоволенні позову про визнання за позивачкою права на спадкування.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Молень Ростислав Богданович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Озернянська сільська рада Зборівського району Тернопільської області, про встановлення факту нікчемності правочину та визнання права власності на спадкування відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний