ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1329/21 Справа № 189/886/20 Суддя у 1-й інстанції - Степанова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
06 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого судді Куценко Т.Р.
суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.
за участю секретаря Синенка Є.А.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
Головного управління Державної міграційної служби
України в Дніпропетровській області,
на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2020 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Покровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, -
в с т а н о в и л а:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заява обґрунтована тим, що він народився у м. Орджонікідзе Північно-Осетинської АРСР, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 26.07.1966 року. У 1989 році він приїхав на Україну, де познайомився з ОСОБА_2 , і у вересні місяці цього року вони разом з нею розпочали зустрічатися як чоловік та жінка з метою створення родини, а з 1990 року вони розпочали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка в будинку АДРЕСА_1 , і з того часу вони розпочали вести спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, підтримували фактичні шлюбні відносини. Тобто він проживав постійно з 1990 року на території України спільно з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , що встановлено та підтверджується рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 28.04.2017 року. Починаючи з 1995 року, періодично він відбував покарання в місцях позбавлення волі на території України. Звільнився 15.04.2014 року по відбуттю строку покарання. Згодом він знову повернувся до смт. Покровське і на даний час проживає за адресою без реєстрації: АДРЕСА_2 . У липні місяці 2020 року він звернувся до Покровського РС ГУ ДМС з метою отримання паспорту громадянина України, однак йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що розглянувши подані ним документи неможливо встановити його особу та належність до громадянства України, та рекомендовано йому звернутися до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Встановлення факту постійного проживання на території України йому необхідно для можливості реалізації належного йому, як фізичній особі права на отримання паспорту громадянина України. У зв`язку з чим, просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року задоволено в повному обсязі.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року /а.с. 45-49/.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом допущено порушення норм процесуального та матеріального права /а.с. 51-56/.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд першої інстанції задовольняючи заяву ОСОБА_1 виходив з доведеності факту його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Орджонікідзе Північно Осетинської АРСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження, актовий запис № 1807 зроблено 26 липня 1966 року зроблено Міським бюро РАГС м. Орджонікідзе (а.с. 4).

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 28.04.2017 року, встановлено факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав і проживає постійно з 1990 року на території України спільно з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю як чоловік та жінка. Рішення суду набрало чинності 09.05.2017 року (а.с. 5-7).

Як вбачається з акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 03.07.2020 року, ОСОБА_1 дійсно проживав за адресою: АДРЕСА_1 з 1990 року по 1995 рік, та вели спільне господарство з ОСОБА_2 (а.с. 8).

Як вбачається з акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 14.08.2020 року, ОСОБА_1 на даний час тимчасово проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 9).

Згідно характеристики № 141 від 14.08.2020 року, виданої виконавчим комітетом Покровської селищної ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 тимчасово проживає в АДРЕСА_2 , без реєстрації з серпня 2019 року. За час проживання скарг на нього не надходило, тимчасово ніде не працює, до відповідальності не притягувався, веде здоровий спосіб життя (а.с. 12).

В матеріалах справи наявний лист Покровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 18.07.2020 року, яким ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, у зв`язку з тим, що з поданих ним документів неможливо встановити його особу та належність до громадянства України (а.с. 10-11).

З копії довідки ДУ «Оріхівської виправної колонії (№ 88)» від 19.07.2017 року встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відбував покарання в установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» на підставі вироку Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04.02.2011 року. Початок строку 15.10.2010 року. Кінець строку 15.04.2014 року. Звільнився 15.04.2014 року по відбуттю строку покарання згідно довідки про звільнення № ЗАП № 00164 від 15.04.2014 року. Вибув за адресою: АДРЕСА_3 . Особу громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено (а.с. 13).

Як вбачається зі свідоцтва про посвідчення факту тотожності обличчя з фотографією, виданого віце консулом Генерального консульства Росії в м. Харків (Україна) Чернегою О.В. від 18.08.2020 року, обличчя, зображене на фотографічній картці тотожне з представленим ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженець м. Орджонікідзе Північно-Осетинської АРСР, проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 . Особистість особи встановлена, дієздатність перевірена (а.с. 23).

Згідно довідки № 227 від 18.08.2020 року, виданої консулом Генерального консульства Російської Федерації в м. Харків, Україна - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Орджонікідзе Північно-Осетинської АРСР не набував громадянство Російської Федерації та не є громадянином Російської Федерації (а.с. 24).

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року.

Згідно п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Статтею 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України, проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Доказування це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Колегія суддів вважає, що покази свідків не можуть вважатись достатніми доказами на підтвердження постійного проживання заявником на території України.

Оцінивши, надані заявником докази, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вони доводять з абсолютною переконливістю факт проживання заявника на момент 24 серпня 1991 року на території України.

Колегія суддів, врахувавши вимоги нормативних актів щодо обов`язковості прописки та, оцінивши належним чином надані докази, дійшла висновку про те, що заявником беззаперечно не доведено факту постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України протягом 1989-1991 років.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином оскаржуване рішення як таке, що ухвалене у порушення вимог процесуального закону підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 через її недоведеність.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДМС України в Дніпропетровській області судового збору у розмірі 630,60 грн.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2020 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Покровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області судові витрати в сумі 630 грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров