Єдиний унікальний номер судової справи 489/2271/19
Номер провадження 22-ц/812/751/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

12 квітня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Пасечнюком І.П.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 22 лютого 2021 року, під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщені цього ж суду о 17 год. 23 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горобченко Сніжана Георгіївна, про усунення від права на спадкування,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горобченко Сніжана Георгіївна, про усунення від права на спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача ОСОБА_5 .

До дня смерті ОСОБА_5 проживав разом з позивачем ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на частку квартири АДРЕСА_1 , та належала останньому за життя на праві спільної сумісної власності разом з позивачем.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є позивач, як мати спадкодавця, та його донька ОСОБА_3 відповідач по справі.

Приблизно з 2004 року відповідач проживає в Іспанії, а з 2009 року відносини між нею та батьком погіршились і до смерті останнього не відновилися.

При цьому, відповідач достеменно знаючи, що ОСОБА_5 півтора роки знаходився на лікуванні в стаціонарному відділенні протитуберкульозного диспансеру з відкритою формою туберкульозу, переніс інфаркти на інсульти, а з вересня 2018 року знаходився вдома прикований до ліжка, не надавала йому ніякої допомоги, жодного разу не приїхала відвідати, а тільки докоряла, що він не надає їй грошових коштів.

Також, позивач зазначала, що відповідач не брала участі у витратах на поховання батька, проте вже на другий день почала з`ясовувати, яку спадщину вона отримає.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила усунути ОСОБА_3 від прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_5 .

Відповідач, діючи через свого представника, подала до суду відзив, в якому просила відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 . Зазначала, що тільки зі змісту цього позову їй стало відомо, що батько хворів на відкриту форму туберкульозу, оскільки за життя він та позивач цей факт приховували. Пояснювала, що з літка 2018 року її мати тяжко хворіла та потребувала постійного догляду, який здійснювала відповідач. Також на утриманні відповідача знаходиться неповнолітній брат. При цьому, для приїзду до України на поховання батька їй довелось позичати 600 євро.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що можливість усунення від права на спадкування законодавство України пов`язує з наявністю і доведеністю певних обставин, встановлення їх судом, які під час розгляду позову не були підтверджені належними та допустимими доказами, а встановлені судом обставини не свідчать про ухилення відповідача від надання померлому ОСОБА_5 допомоги.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який є сином позивача та батьком відповідача (том 1 а.с.7,13,64).

Згідно довідки №346 від 30 січня 2019 року причиною смерті ОСОБА_5 стала серцево-судинна недостатність, післяінфарктний кардіосклероз, хронічна ішемічна хвороба серця, туберкульоз лівої легені, інсульт (том 1 а.с.12).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на частку квартири, яка належала ОСОБА_5 разом з позивачем на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, видане Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду 10 листопада 1993 року, зареєстрованого в Миколаївському МБТІ 07 серпня 1997 року (том 1 а.с.74).

22 лютого 2019 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горобченко С.Г. за заявою ОСОБА_3 заведено спадкову справу №23/2019 після смерті ОСОБА_5 (том 1 а.с.57-75)

12 квітня 2019 року заяву про прийняття спадщини подано і ОСОБА_1 (том 1 а.с.9).

Відповідно до виписки з амбулаторної картки ОСОБА_5 вбачається, що за життя він перебував на Д-обліку в міському протитуберкульозному диспансері місті Миколаєві, починаючи з 06 вересня 2016 року, коли йому вперше був встановлений діагноз туберкульоз легень (том 1 а.с.98).

Згідно з випискою №111/40 з медичної картки стаціонарного хворого в період з 20 червня 2017 року по 27 березня 2018 року ОСОБА_5 проходив стаціонарне лікування в Миколаївському обласному протитуберкульозному диспансері з діагнозом РРТБ обох легень та виписаний за вимогою хворого у зв`язку з переведенням на паліативне лікування з 21 березня 2018 року з причин малоефективності схеми лікування (зберігається порожнина розпаду, бацилловиділення за посівом) та відмови від міжнародної програми лікування (том 1 а.с.99).

З листа Територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області №3/35-3-01/АЗ від 22 травня 2019 року ОСОБА_5 , як пенсіонер МВС з 2003 року звертався 30 серпня 2016 року в поліклініку ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» та був направлений на електрокардіограму, флюрограму. Медичної картки в нього не було (том 1 а.с.100).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вважала, що наявні передбачені ч.5 ст.1224 ЦК України підстави для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті її батька.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У ч.5 ст.1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №712/4709/15-ц (провадження №61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження №61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі №676/5086/15-ц (провадження №61-25032св19).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило ч.5 ст.1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що ОСОБА_5 , який хоч і мав певні хвороби, але перебував у безпорадному стані, не міг самостійно пересуватися і забезпечити умови свого життя.

При цьому, суду не було надано доказів того, що спадкодавець потребував матеріальної допомоги та будь-коли звертався до своєї дочки з проханням про матеріальну або іншу допомогу.

Також суд правильно вважав, що наявність неприязних стосунків між відповідачем та її батьком, а також те, що остання не брала участі у похованні свого батька, не є підставами для усунення відповідача від права на спадкування, передбаченими ст.1224 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди позивача з ними, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки районним судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Рішення суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 15 квітня 2021 року