ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/75/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2090/20 Категорія: 310000000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г, Єльцова В. О.

За участю секретаря Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2020 року, постановлене під головуванням судді Годік Л. С. в Уманському міськрайонному суді Черкаської області 05 жовтня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

04 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що 08.09.2000 року між ним та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, який розірвано 16.01.2017 року рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області.

Під час спільного проживання однією сім?єю подружжям було придбано рухоме та нерухоме майно, яке після розлучення сторони частково розділили, а саме : нерухоме майно та частину бізнесу.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказує, що рухоме майно ними розподілено не було, тому відповідач ОСОБА_4 , скориставшись цим, відчужила придбаний ними у шлюбі автомобіль марки АУДІ А 5, 2012 року випуску, що підтверджується довідкою з територіального сервісного центру № 7142.

ОСОБА_1 посилається у позові, що зазначений автомобіль 11.01.2017 року ОСОБА_2 знятий з обліку для реалізації, а 17.02.2017 року зареєстрований на іншу особу. Автомобіль було знято з обліку під час перебування сторін у шлюбі, а фактично проданий автомобіль 17.02.2017 року після розірвання шлюбу.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.01.2017 року було встановлено, що фактично сторони розірвали шлюбні відносини з серпня 2016 року, а отже, продаж автомобіля мав волевиявлення лише одного із подружжя - відповідача.

Враховуючи вимоги сімейного законодавства, позивач ОСОБА_1 вважає, що він та відповідач ОСОБА_4 мали по 1/2 частці у спільній сумісній власності. Однак, зважаючи на ту обставину, що спірний автомобіль було відчужено, за нього отримано відповідну суму грошових коштів, та фактично автомобіль перебуває у власності іншої особи, то відповідачу ОСОБА_4 необхідно сплатити позивачу 1/2 вартості вказаного автомобіля, що згідно звіту № 17/12/1 про оцінку транспортного засобу становить 682 661,00 гривень, відповідно його 1/ 2 частина становить 341 330,50 гривень.

ОСОБА_1 просить здійснити розподіл спільного рухомого майна подружжя, а саме: автомобіля АУДІ А5 Соuре VIN НОМЕР_1 , 2012 рік випуску - в частках: 1/2 ОСОБА_1 , 1/2 - ОСОБА_4 . Здійснити розподіл вирученої від продажу автомобіля АУДІ А 5, 2012 року випуску грошових коштів в сумі 682 661,00 гривень, згідно часток у спільному майні, а саме: 341 330,50 гривень як 1/2 частку - ОСОБА_1 , 341 330,50 гривень, як 1/2 частку - ОСОБА_4 . Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частку вирученої суми від продажу автомобіля АУДІ А 5 Соuре VIN НОМЕР_1 , 2012 рік випуску, в сумі 341 330,50 гривень. Стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача грошові кошти в сумі 8 413,31 гривень, витрати на правову допомогу та судовий збір.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції 11 листопада 2020 року.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що дане рішення вважає незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з тим, що судом було неправильно встановлено обставини справи, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Скаржник посилається, що судом під час визначення правил розгляду провадження спрощеного чи загального, не взято до уваги той факт, що під час розгляду вказаної позовної заяви можливе призначення експертизи, для встановлення дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи в суді, чим судом порушено вимоги ст. 274 ЦПК України, вважає ОСОБА_1 . Він вказує, що у рішенні суд послався на те, що оцінка вказаного автомобіля проводилася за 18 місяців до подачі позовної заяви до суду, але не зазначає в чому невідповідність вказаного висновку, чи його недійсність з огляду на норми ЦПК України.

На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції припустився помилкових висновків з приводу перебування спірного автомобіля у власності позивача, а тому є незрозумілим звідки така інформація про наявність вказаного автомобіля у ОСОБА_1 , і чи надав суд можливість позивачу відповісти на відзив у відповідності до вимог ЦПК України.

В апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_1 вказує, що він вважає, що судом першої інстанції було порушено права позивача в частині змагальності сторін.

На переконання скаржника, суд першої інстанції невірно взяв до уваги відзив, доповнений від 03.09. 2020 року, оскільки сторона позивача була позбавлена можливості використати своє право на написання відповіді на даний відзив, як того вимагають норми ст. 278 ЦПК України.

Скаржник ОСОБА_1 просить в апеляційній скарзі рішення суду першої інстанції від 05 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, а саме : здійснити розподіл спільного рухомого майна подружжя, автомобіля АУДІ А5 Соuре VIN НОМЕР_1 , 2012 року випуску в частках: 1/2 - ОСОБА_1 , 1/2 - ОСОБА_4 .

Здійснити розподіл вирученої від продажу автомобіля АУДІ А 5, 2012 року випуску грошової суми 682 661,00 гривень, згідно часток у спільному майні, саме: 341 330,50 гривень як 1/ 2 частки - ОСОБА_1 , 341 330,50 гривень, як 1/2 частки - ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частку коштів, виручених від продажу автомобіля АУДІ А 5 Соuре VIN НОМЕР_1 , 2012 рік випуску, сумі 341 330,50 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 17 033,28 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 8 500 грн., та судовий збір в розмірі 8 533, 28 грн.

16 грудня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 Вх. № 12913/20 - Вх.

У відзиві ОСОБА_4 вказує, що вимоги позивача, викладені в апеляційній скарзі не визнаються відповідачем повністю. Про проведення розгляду справи у спрощеному позовному провадженні позивач та відповідач були повідомлені належним чином. Заперечення проти такого розгляду справи від позивача до суду у встановлений строк не надходило.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.02. 2020 року , справа № 707/575/, суддя Гудзенко Л. В. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя (спірного автомобіля) було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків строком 5 днів, а ухвалою того ж суду від 13.03. 2020 року у зв`язку з не усуненням недоліків було повернуто позивачу.

Проте, позивач ОСОБА_1 01.06.2020 року знову подав до суду ту ж саму позовну заяву, з тим самим предметом, з тих самих підстав, і знову як доказ вартості автомобіля подав копію звіту від 17.12. 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 вказує, що даний звіт автомобіля, має ряд недоліків, а також не встановлює дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи. Відповідач вказує, що позивач просить стягнути частину виручених від продажу спірного автомобіля коштів у розмірі 341 330 грн., але не подає до суду копію договору купівлі продажу, та не заявляє клопотання про витребування доказів, зокрема, копії договору купівлі продажу спірного автомобіля. Також позивач не скористався правом на звернення з клопотанням про призначення експертизи щодо вартості автомобіля на час розгляду справ, вважає відповідач.

У відзиві ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з`явилися в судове засідання, відповідач та її представник давали пояснення суду в режимі відео конференції, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 2.ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення суду повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є : неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Вирішуючи спір, та відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що на день розгляду справи судом сторони не погодили вартість спірного автомобіля та не надали належних доказів у підтвердження його вартості, клопотання про призначення експертизи не заявляли, а тому суд прийшов висновку, що спірний автомобіль знаходиться у позивача, тому відсутні підстав для задоволення позову.

Районний суд вказав у рішенні, що вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, а оскільки позивачем надано суду Звіт про вартість спірного автомобіля від 17.12.2018 року, тобто експертне дослідження автомобіля відбулось за 18 місяців до дати звернення в суд з позовом, а відповідач не погоджується із сумою вартості спірного автомобіля, то за таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом першої інстанції справу було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі доказами, так як у матеріалах справи відсутні клопотання сторін про інше.

При вирішенні спору суд першої інстанції послався на вимоги ст. ст. 60, 61, 71 СК України та положення постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом, у визначених законом випадках згідно стаття 16 ЦК України.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об?єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах Сімейного кодексу України.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту згідно ч. 1 статті 61 ЦК України.

Аналіз статті 61 СК України дає дійти висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім?я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України, та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 08.09.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області 16.01.2017 року ( а. с. 8).

Під час перебування сторін у шлюбі ними був придбаний 17 квітня 2015 року автомобіль марки АУДІ А 5, 2012 року випуску, який зареєстрований на ім?я відповідача ОСОБА_3

11.01.2017 року, тобто ще під час шлюбу, який розірвано 16.01. 2017 року відповідачем ОСОБА_3 автомобіль знятий з обліку для реалізації, а 17.02.2017 року зареєстрований на іншу особу, ОСОБА_6 згідно договору купівлі продажу № 7142 /2017/ 335355 транспортного засобу за ціною 477869 грн. 30 коп.

Згідно відповіді начальника Територіального сервісного центру № 7142 РСЦ в Черкаській області Дорошенка В.Я. № 31/23/42-88 від 07.02.2018 року вбачається, що згідно електронної бази ТСЦ за ОСОБА_3 17.04.2015 р. був зареєстрований автомобіль АУДІ А5, 2012 р. в., ДНЗ НОМЕР_2 , який 11.01.2017 року ОСОБА_3 був знятий з обліку для реалізації та 17.02.2017 року зареєстрований на іншу особу (а. с. 14).

В березні місяці 2017 року, через місяць після укладення договору купівлі продажу даний автомобіль був зареєстрований на ім?я ОСОБА_7 .

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває у цивільному шлюбі із ОСОБА_7 та автомобіль перебуває у його користуванні.

Разом з тим, із наявного в матеріалах доказу вбачається, що 17.03.2017 року між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір про поділ спільного майна колишнього подружжя.

За умовами вказаного договору між сторонами було поділено майно, набуте під час шлюбу, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Животовською Н.Г., зареєстрованого у реєстрі № 761 (а. с. 15-16).

У договорі від 17.03. 2017 року про поділ майна, придбаного у шлюбі, сторонами вказано рухоме та нерухоме майно, серед якого значаться земельні ділянки, житловий будинок, квартира, нежитлове приміщення кафе, яке вони погодились та розділили в особисту приватну власність, що вказано в даному договорі, який засвідчено нотаріусом.

Вказаний спірний автомобіль відсутній у переліку вказаного спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, так як автомобіль на час укладення даного договору був проданий, оскільки 11.01. 2017 року був знятий з обліку та проданий 17 лютого 2017 року, за місяць до укладення договору про поділ майна подружжя.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у п. 7 вище вказаного договору зазначено, що сторони підтверджують, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою волею, без будь якого фізичного чи психічного тиску та на вигідних умовах, і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правомірно бажають настання саме тих правових наслідків, які створюються даним договором, а також свідчать, що жодна із сторін не поставлена цим договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище, договором визначені всі істотні умов, про що свідчать їх особисті підписи на договорі ( а. с. 16).

Як вбачається із матеріалів справи даний договір є чинним, його визнають обидві сторони, він не оспорений ніким із сторін, які його підписали, погодившись на такі умови, також жоден із його пунктів не визнаний недійсним у судовому порядку. Тому вимоги позивача щодо розподілу автомобіля та розділу коштів, отриманих від його відчуження в 2017 році під час перебування сторін в шлюбі, стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості автомобіля є безпідставними не необґрунтованими, як і доводи апеляційної скарги скаржника, які є аналогічними позовними вимогам позивача, з якими позивач звернувся у червні 2020 року, більше ніж через три роки після розподілу майна, посвідченого нотаріально 17 березня 2017 року.

Отже, за таких обставин, ні вимоги апеляційної скарги, ні заявлені позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не підтверджені належними доказами, а приймаючи до уваги встановлені судом обставини справи, наявність посвідченого нотаріально договору про поділ майна подружжя, у суду відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо здійснення розподілу автомобіля АУДІ, 2012 року випуску та стягнення із відповідача на користь позивача 1/ 2 вартості автомобіля .

В апеляційній скарзі скаржник посилається на порушення судом норм процесуального права, а саме ст. 19 ЦПК України щодо розгляду справи в спрощеному позовному провадженні, оскільки вказує, що судом не взято до уваги, що під час розгляду справи можливе призначення експертизи для встановлення дійсної вартості автомобіля.

Колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними та необґрунтованими такі посилання скаржника щодо розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, які не підтверджені належними доказами та спростовуються матеріалами справи.

Згідно вимог ст. 274 ЦПК України визначено категорію справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь яка інша справа віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частина третя даної статті передбачає, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі, чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо, кількість сторін та інших учасників справи, чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес, думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У відповідності до ч. 4 ст. 274 ЦПК України визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Отже, виходячи із вимог процесуального закону, справи про поділ майна подружжя виокремлено законодавчо в частині четвертій цієї статті, та як виключення із спорів, що виникають із сімейних відносин, передбачено розгляд даної категорії справ у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 червня 2020 року відкрито провадження у даній справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали направлено сторонам, роз`яснено право на подання відзиву ( а. с. 22).

Згідно даних супровідного листа від 10. 06. 2020 року № 12582 сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі ( а. с. 23).

03 липня 2020 року відповідач ОСОБА_4 направила до суду першої інстанції відзив із додатками Вх. № 14029, в якому просила застосувати строк позовної давності при вирішенні спору та відмовити у задоволенні позову повністю ( а. с. 25 - 29).

03 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_4 направила до суду першої інстанції відзив із додатками Вх. № 18516 ( а. с. 44 - 49).

У відзиві вказувала, що у зв`язку проведенням лікування хвороби( гострий бронхіт) та вагітністю, їй було рекомендовано ізоляцію і вона у період із 01 червня 2020 року по липень 2020 року перебувала на ізоляції, а тому не мала змоги звернутися вчасно до адвоката за фаховою допомогою складання відзиву. Просила відмовити в позовних вимогах ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Додатком до відзиву відповідач надала копії довідок із лікарняної установи № 348 від 19.06. 2020 року та № 482 від 14.07. 2020 року.

10 вересня 2020 року на адресу Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив ОСОБА_4 ( а. с. 59).

У відповіді на відзив позивач зазначає, що відзив відповідача від 04.09.2020 року не може бути прийнятий до уваги, так як направлений поза строки, визначені в ухвалі суду про відкриття провадження, а мотиви пропуску строку подачі відзиву неаргументовані. Також подання первісного відзиву вказує на можливість та використання свого права на подання відзиву у встановлений строк. Крім цього, відповідно до норм чинного цивільно-процесуального кодексу відсутні доповнення, уточнення до відзиву на позовну заяву. Просить відмовити ОСОБА_4 в прийнятті відзиву на позовну заяву.

Апеляційний суд звертає увагу, що сторони не просили суд про розгляд справи у загальному позовному провадженні, оскільки позивач, подаючи позов в суд, не вказував про розгляд справи у загальному порядку, як і не заявляв клопотання про призначення експертизи щодо визначення дійсної ринкової вартості автомобіля.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач після отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, також не просили суд про розгляд справи із викликом та участю сторін. Подаючи до суду відзив, відповідь на відзив, сторони скористались своїми процесуальними правами, тому відсутні порушення їх прав щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні.

05 жовтня 2020 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. Судом розглянуто дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь якої зі сторін про інше ( а. с. 62 66).

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно ч. 7 ст. 279 ЦПК України вказує, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи скаржника є безпідставними та необґрунтованими, так як в матеріалах справи відсутні дані, а належними доказами скаржником не підтверджено, що сторони та їх представники зверталися до суду першої інстанції із відповідними заявами чи клопотаннями про розгляд справи в загальному позовному провадженні з викликом сторін у відповідності до вимог процесуального закону, оскільки в матеріалах справи відсутні клопотання чи заяви про таке будь-якої зі сторін.

Також в апеляційній скарзі скаржник посилається, що суд безпідставно не взяв до уваги наданий позивачем звіт про оцінку вартості автомобіля, проведений за 18 місяців до подання позову, а питання щодо терміну дії оцінки вартості майна не врегульовано законодавчо. Тому позивач не погоджується із висновками суду, який відмовив у задоволенні вимог позивача, вказавши, що відповідач не погодилась у відзиві із сумою вартості спірного автомобіля, а позивачем не надано оцінку вартості на дату розгляду справи.

Апеляційний суд не погоджується із судом першої інстанції стосовно обгрунтування відмови позивачу у задоволенні його позовних вимог, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги, що спірний автомобіль був відчужений в період шлюбу відповідачем, позивач проти вказаного не заперечував та не оспорював протягом трьох років після розірвання шлюбу своє право на автомобіль, як майна, що підлягає розподілу між подружжям. Сторонами укладено договір про поділ спільного майна подружжя від 17.03. 2017 року, посвідчений нотаріально, де претензій позивач не заявляв з приводу неврахування вартості майна відповідачу, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо розподілу та стягнення половини вартості за проданий автомобіль.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд вірно вказав, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити із дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи. Проте, в даному випадку визначення дійсної вартості автомобіля, чи шляхом призначення експертизи судом, чи надання відповідного доказу позивачем при обгрунтованні своїх вимог щодо вартості автомобіля не має правового значення як доказ, оскільки не впливає на результат вирішення спору, так як відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача за встановлених судом обставин у справі.

Безпідставними є посилання скаржника в апеляційній скарзі на порушення судом змагальності сторін, щодо не подання відповіді на відзив та, що судом в порушення вимог процесуального закону, прийнято ще один відзив відповідача, проти якого заперечував позивач.

Апеляційний суд вважає, що дані твердження позивача щодо порушення судом принципу змагальності сторін, не підтверджено належними доказами скаржником, та не впливають на правильність висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки сторони подавали суду відзив, відповідь на відзив, тому не вбачається порушення їх прав судом.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та задоволення вимог позивача.

Зважаючи на вище викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору, встановивши дійсні обставини справи, не надав їм належної оцінки, не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, допустивши порушення норм матеріального права, та порушення норм процесуального права, що призвело вирішення спору про відмову у позові, але не з тих підстав, які встановлені судом, оскільки суд помилково вказав на інші обставини, які не слугували підставою для відмови у задоволенні заявлених позивачем вимог, тому рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, але із мотивів, вказаних вище у постанові апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню лише щодо скасування рішення суду, проте колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення вимог позивача, оскільки за встановлених судом обставин відсутні докази та підстави для задоволення вимог позивача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,але з інших підстав, викладених в мотивувальній частині постанови, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки зміна мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення не призвела до іншого результату вирішення справи, так як апеляційним судом відмовлено у задоволенні позову, то відсутні підстави для стягнення судових витрат за сплату судового збору з відповідача, тому судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383,384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 15.04. 2021 року.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В. Г.

Єльцов В. О.