Єдиний унікальний номер 219/2160/21
Номер провадження 22-ц/804/1982/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2021 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засі-дань № 3 цивільну справу № 219/2160/21 за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою позивача Ак-ціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2021 року (суддя першої інстанції Погрібна Н.М.), -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «А-Банк») звернулося до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стяг-нення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 06 лютого 2018 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладення кредитного договору № б/н та отримання кредитної картки.

ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну кар-тку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% на рік на суму залишку за-боргованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Анкета-заява разом з Умовами, правилами та Тарифами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між нею та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не виконувала зобов`язання по договору, вна-слідок чого у неї виникла заборгованість, яка станом на 24 грудня 2020 року становить 19 712 грн. 56 коп. та складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 13 340 грн. 33 коп., 6 272 грн. 23 коп. - заборгованості за відсотками, 100 грн. - штрафу.

Просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 лютого 2018 року у вказаному розмірі.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ «А-Банк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2021 року, позивач АТ «А-Банк», в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ «А-Банк» до ОСОБА_1 у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь АТ «А-Банк» судові витрати за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з розрахунку заборгованості вбачається, що боржник користувалася кредитом, що свідчить про те, що вона ознайомилася з Умовами і Правилами на-дання банківських послуг в А-Банку і погодилася з ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 є не обґрунтованими, оскільки в вищезазначеній справі розглядався випа-док, коли тарифи банку не було підписано боржником. Крім того, приймаючи до уваги зазначену правову позицію, суд повинен був стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту, однак цього судом до уваги взято не було.

Зазначає, що сумніви суду щодо тарифів є необґрунтованими. На підтвердження укладання договору банк надає Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», в якому за-значені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка та інше. Паспорт кредиту підписано боржником.

Отже, на думку скаржника, потрібно використовувати не постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а іншу судову практику, яка викладена в постанові Вер-ховного Суду в постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20.

Паспорт кредиту оформлено у відповідності до Закону України «Про споживче кредитуван-ня».

Крім того, до апеляційної скарги АТ «А-Банк» додано новий доказ банківську виписку про рух коштів по картковому рахунку відповідача за період від 06 лютого 2018 по 30 березня 2021 року.

Відповідач ОСОБА_1 процесуальним правом на подання письмового відзиву не скористалася.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не переш-коджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду 25 серпня 2021 року учасники справи не з`явилися.

Позивач АТ «А-Банк» судову повістку-повідомлення про розгляд справи 25 серпня 2021 року отримав 19 липня 2021 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про отри-мання поштового відправлення (а.с. 73).

Поштове відправлення на ім`я відповідача ОСОБА_1 повернулося до суду з відміткою "адресати відсутній за вказаною адресою", що у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням особи про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 72).

В апеляційній скарзі позивачем АТ «А-Банк» заявлено клопотання про розгляд апеляційної скарги у відсутність представника АТ «А-Банк» (а.с. 49).

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сто-рін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеля-ційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рі-шення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм мате-ріального права із дотриманням норм процесуального права.

З матеріалів цивільної справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 06 лю-того 2018 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку (а.с. 8 зворот). Вказана Анкета-заява містить лише персональні дані позичальника та контактну інформацію.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № SAMABWFC1 від 06 лютого 2018 року станом на 24 грудня 2020 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у ро-змірі 19 712 грн. 56 коп., яка складається з 13 340 грн. 33 коп. заборгованість за кредитом, 6 272 грн. 23 коп. заборгованість по відсоткам, 100 грн. - штраф (а.с. 7-8).

До позовної заяви Банк також додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», розміщеного на сайті https://a-bank.com.ua/terms, Тарифи користування кре-дитною карткою «Універсальна» (а.с. 9-13, 14).

До апеляційної скарги АТ «А-Банк» додано нові докази, а саме банківську виписку за період від 06 лютого 2018 року по 30 березня 2021 року (а.с. 50-53), Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а.с. 54-55).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «А-Банк», суд першої інстанції дійшов ви-сновку, що банком не доведено належними доказами у справі, що ОСОБА_1 дійсно отрима-ла кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,8% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому суд виходив з того, що анкета-заява не містить розмір встановленого кредиту на кар-тковому рахунку наданому відповідачу, не зазначений період на який видавалися кредитні кошти та під які відсотки, позивачем не надано суду доказів видачі відповідачу будь-якої банківської картки. За таких обставин, з урахуванням того, що позивачем не доведено в судовому засіданні факт укладення кредитного договору від 06 лютого 2018 року між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог АТ «А-Банк».

Колегія суддів апеляційного суду в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що даний спір виник між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 з підстав зняття останньою кредитних коштів із банківської карти, отриманої згідно анкети-заяви від 06 лютого 2018 року.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій фор-мі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в нале-жній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (бо-ржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином від-повідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова уста-нова (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недоде-ржанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укла-дення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєдну-ється до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві пози-ку (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кіль-кості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивачем АТ «А-Банк» на підтвердження позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором до суду першої інстанції надано копію анкети-заяви ОСОБА_1 , Витяг з Умов і правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» та Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна».

Наявний в матеріалах справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» та Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна» не містять під-писів як позивача, так і відповідача, та дати їх складання.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком витяг з Умов та тарифи розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем грошових коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ «А-Банк» у період з часу виникнення спір-них правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто, кредитор міг дода-ти до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи А-Банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі № 342/180/17-ц (провадження №14-131цс19).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже зазначалось АТ «А-Банк» не надало суду жодного доказу щодо типу виданої ОСОБА_1 кредитної картки, здійснивши нарахування процентів, які виходячи зі ставки, зазначе-ної в розрахунку заборгованості становили 46,8 % та штрафів.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 6 272 грн. 23 коп. та штрафу у розмірі 100 грн., оскільки нарахування такої заборгованості не підтверджено належними доказами.

Разом з тим, ч. 2 ст. 530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його вико-нання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тобто Банк вправі вимагати захис-ту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фак-тично отриманої суми кредитних коштів.

Досліджуючи питання щодо стягнення тіла кредиту, апеляційний суд враховує наступне.

В анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 06 лютого 2018 року вказані лише її анкетні дані, при цьому, в ній взагалі відсутні, зокрема, дані про встановлення чи зміну розміру кредит-ного ліміту, видачу кредитної картки, строк її дії, даних про розмір відсоткової ставки, розмір та порядок нарахування штрафів. Також банком не надано будь-яких інших доказів на підтвер-дження вказаних обставин.

Банк, вказуючи на заборгованість за тілом кредиту, зазначив у розрахунку, що воно склада-ється з двох частин поточної та простроченої.

З розрахунку заборгованості вбачається, що він виконаний у формі таблиці із зазначенням відповідних граф, зокрема поточна заборгованість за тілом кредиту та прострочена заборгова-ність за тілом кредиту, а в кінці розрахунку зазначені, як висновок, остаточні суми на кінець пе-ріоду за який вони виконані. При цьому, в розрахунку зазначено, що поточне тіло кредиту дорів-нює 10 307 грн. 96 коп., а прострочене - 3 032 грн. 37 коп.

При цьому, розрахунок заборгованості, як такий, без надання доказів про те, які умови кре-дитування досягнуто між сторонами на час укладення договору не є підтвердженням наявності заборгованості та її складових.

Наряду з цим доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських опе-рацій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможли-во - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на під-ставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типо-вих документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом у справі.

Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зо-крема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтверджен-ням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Наці-онального банку України від 04 липня 2018 року № 75).

В постанові Верховного Суду у справі № 200/564/7/18 від 16 вересня 2020 року встановлено: «доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, офор-млені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не було надано виписки по раху-нку, яка є первинним документом та належним підтвердженням наявності та розміру заборгова-ності. Крім того, Банк подаючи позов зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ «А-Банк» відсутні та про-сив розглядати справу за відсутності представника позивача (а.с. 6).

Натомість до апеляційної скарги скаржником додано новий доказ виписку по рахунку відпо-відача (а.с. 50-53). На підтвердження заявленої вимоги про стягнення заборгованості за відсотка-ми та штрафу позивачем до апеляційної скарги додано Паспорт споживчого кредиту щодо умов кредитування, який на ствердження позивача підписаний ОСОБА_1 і в якому, крім іншо-го, зазначені тип та розмір процентних ставок, штраф за порушення строків платежів та його ро-зміри (а.с. 54-55).

Тобто, подаючи позов Банк не лише не вказував на неможливість надання тих чи інших до-казів, а й наголошував на тому, щоб суд першої інстанції розглядав справу саме за наявними у ній матеріалами, які не містили відповідних доказів.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах зма-гальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають зна-чення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випа-дків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які ма-ють значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи за-перечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухва-ленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодек-сом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунту-ватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом об-ґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за за-гальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

За викладеного апеляційний суд не може прийняти докази, які додані до апеляційної скарги, оскільки скаржником не заявлено про неможливість їх подання до суду першої інстанції, у стро-ки та спосіб визначені ст. 83 ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, та не надано відповідних доказів цього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

Крім того, на момент подачі позовної заяви вказані докази були наявними у позивача, однак, він не подав їх до суду першої інстанції.

За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляцій-ний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (право-вий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 458/867/15-ц).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що позивач є професійним учасником ринку на-дання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є ви-щими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відно-синах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припу-щення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рів-ною у спірних правовідносинах.

Посилання АТ «А-Банк» на обґрунтованість позову та неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, посилання скаржника на практику Верховного Суду у справі № 284/157/20 у пос-танові від 02 грудня 2020 року, де позичальником було підписано Паспорт споживчого кредиту-вання та вказаний доказ був наданий Банком до суду першої інстанції, висновків суду не спрос-товує, оскільки за результатами перегляду справи суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції із вказівкою на те, що суд повинен дослідити надані по-зивачем докази. Однак однозначного висновку щодо мінливості умов, визначених у паспорті споживчого кредиту, та необхідності врахування такого документу як складової частини кредит-ного договору за умови недоведення банком яким типом картки користувався позичальник Вер-ховним Судом зроблено не було.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими но-рмами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував норм чинного законодавства при вирішенні спору, є помилковими.

Посилання АТ «А-Банк» в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені Верховним Судом в інших справах, щодо порядку укладення, форми та виконання кредитного договору, є безпідставними, оскільки в цих справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задо-волення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішен-ня з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ух-валеним на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні право-відносини, тому підстави для його скасування відсутні.

При цьому суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розмі-ру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2021 року за-лишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська