КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 754/9581/20 Головуючий у 1 інстанції: Бабко В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив в ході розгляду справи та обґрунтовував тим, що за заявою відповідача ОСОБА_1 про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №KЗVPA!00000654 від 20.03.2019 року відповідач виявив бажання щодо приєднання до умов та правил надання банківських послуг, у зв`язку з чим було укладено договір фінансового лізингу.

Вказував, що відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 отримав від АТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль марки BMW, модель Х5 номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у додатку 2 «графік лізингових платежів», з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати лізингові платежі на умовах, визначених договором.

Зазначав, що прийняті на себе зобов'язання по сплаті лізингових платежів за договором фінансового лізингу в обумовлені договором строки відповідач не виконує у зв`язку з чим, станом на 18.12.2020 року у нього виникла заборгованість за фактичний строк користування предметом лізингу, яка становить 41 674 грн. 03 коп., тому банк звернувся до суду з цим позовом та просив його задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у позові відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що заперечуючи проти наявності боргу, відповідачем в супереч норм 77-80 ЦПК України не надано контррозрахунку, не доведено, що ним щомісячні платежі за договором лізингу вносились ним відповідно до вимог договору.

У відзиві на апеляційну скаргу Лучко М.О. - представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що до розрахунку заборгованості суд першої інстанції поставився критично та надав оцінку даному доказу, а щодо притензії поручителя про неналежне виконання кредитного договору, то в суді першої інстанції було встановлено та не заперечується сторонами, що між позивачем та відповідачем було укладеного саме договір фінансового лізингу від 20.03.2019 року, і виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі - продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України, а отже не є кредитним договором.

Щодо доказів направлення претензії вказує, що в матеріалах справи міститься повідомлення про настання події дефолту, яке в свою чергу відповідачем не було отримано, а про наявність даного повідомлення відповідачу стало відомо лише під час розгляду справи у суді першої інстанції і суд, в свою чергу, надав оцінку даному доказу.

Щодо договору фінансового лізингу з додатками до нього, то відповідач не заперечує, що між сторонами було укладено договір фінансового лізингу.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді строк виконання договору, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, у зв`язку з чим дійшов до висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками, пенею та штрафами (фіксованої частини та процентної складової).

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 виразив бажання та надав заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, у зв`язку з чим було укладено договір фінансового лізингу автомобіля №KЗVPA!00000654 від 20.03.2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та громадянином ОСОБА_1 .

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 отримав від АТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль марки BMW, модель Х5 номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у додатку 2 «графік лізингових платежів», з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору.

Згідно з ч.1 та 2 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Частини 2, 3 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачають, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмету лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмету лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Лізингоодержувач зобов`язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмету лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмету лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмету, про всі випадки виявлення несправностей предмету лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або не проведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмету лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмету лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Умови ремонту і технічного обслуговування предмету лізингу можуть визначатися окремим договором. Лізингоодержувач може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів.

У частинах 1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до п.4.3 Договору лізингу авансовий платіж (включає в собі платіж з відшкодуванням витрат вартості GPS та його встановлення (окрім передачі в лізинг мотоцикла), витрат лізингодавця по оплаті пенсійного збору для нового транспортного засобу, відшкодування витрат при реєстрації та оплаті першого платежу за договором страхування предмету лізингу, витрат зі страхуванням цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та оплати за внесення предмету лізингу до реєстру обтяжень рухомого майна, витрат на проведення оцінки транспортного засобу незалежним сертифікованим оцінювачем - для транспортного засобу, що був у використанні. Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів з моменту надання рахунку Лізингодавцем, але не пізніше дати укладання договору

За умовами п.5 Договору лізингу страхування предмету лізингу здійснюється з моменту підписання Акту приймання - передачі транспортного засобу та строком дії лізингу. Стахування предмету лізингу здійснюється лізингодавцем в страхових компаніях, акредитованих лізингодавцем, протягом строку лізингу за наступними страховими ризиками: пошкодження, втрата або знищення предмету лізингу (сукупність вказаних ризиків), спричинені дорожньо-транспортною пригодою, пожежею, вибухом, ударом блискавки, падінням предметів або їхніми уламками, стихійними лихами протиправними діями третіх осіб, викраданням або іншими незаконними заволодіннями та/або розкомплектуванням. У випадку внесення лізингоодержувачем авансового лізингового платежу в розмірі 25% від вартості предмету лізингу по транспортному засобу, що був у використанні, страхування КАСКА здійснюється у випадку надання лізинг мотоцикла та за бажанням лізингоодержувача у випадку надання в лізинг автомобіль.

Судом беззаперечно встановлено, що 19.03.2019 року відповідачем на користь позивача було сплачено 415270 грн. 30 коп. на виконання п.5 договору лізингу і даний платіж передбачав витрати на страхування предмету лізингу - страхування КАСКО.

Водночас, судом установлено, що 03 травня 2020 року о 16 год. 40 хв. в м. Києві на Столичному шосе 28км відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів: «BMW Х5» (державний номерний НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_1 та «CHEVROLET» (державний номерний знак НОМЕР_3 ) під керуванням водія ОСОБА_3 і в результаті ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.07.2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом на строк 6 місяців.

Постановою Київського апеляційного суду від 03.09.2020 року постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 29.07.2020 року залишено без змін.

Як убачається з матеріалів справи, а саме, зі схеми місця ДТП, зазначено в графі: серія та номер полісу, що у винуватця ДТП ( ОСОБА_3 ) страховий поліс - ЕА121186365, а у потерпілої особи ( ОСОБА_1 ) страховий поліс - ЕАК 248189.

Як встановлено судом, страховою компанією на користь АТ КБ «Приватбанк», як власнику транспортного засобу, було перераховано 99 000 грн, в якості страхової виплати, тобто подія, яка відбулася 03 травня 2020 року, визнана страховим випадком.

Згідно Акту від 04 червня 2020 року, який було складено між відповідачем та представником Лізингодавця, ОСОБА_1 було передано, а представником Лізингодавця прийнято об`єкт рухомого майна - автомобіль «BMW Х5» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), який зазнав значних механічних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В подальшому представником лізингодавця даний автомобіль було передано до ДП «СЕТАМ», що підтверджується актом приймання-передавання арештованого майна на відповідальне зберігання від 04.06.2020року, разом з описом майна.

За ч.1 ст.809 ЦК України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмету договору лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.13 Закону України «Про фінансовий лізинг» з моменту передачі предмету лізингу у володіння лізингоодержувача ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмету лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором. Предмет лізингу та/або пов`язані з виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов`язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.

Проте, представник позивача АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що ОСОБА_1 до настання дорожньо-транспортна пригоди мав заборгованість перед банком у розмірі 51 722 грн. 69 коп., що підтверджується письмовим повідомленням про настання події дефолту за договором фінансового лізингу, однак, відповідно до умов договору станом на 18.12.2020 року заборгованість відповідача перед банком за фактичний строк користування предметом лізингу становить 41 674 грн. 03 коп.

При укладенні договору сторонами був підписаний Графік сплати лізингових платежів, який є Додатком №2 до укладеного договору, згідно з яким лізингові платежі відповідачем, як лізингоодержувачем, мали сплачуватися щомісяця.

Пунктом 2.9.4.8.2.1 Умов та правил надання банківських послуг, розміщних на сайті позивача, визначено, що у разі настання події дефолту Лізингодавець надає Лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання Події Дефолту та повернення предмету лізингу.

У повідомленні про дефолт Лізингодавець ставить вимогу про повернення заборгованості за фактичний строк користування предметом лізингу та виконання в повному обсязі всіх інших грошових зобов`язань за договором.

За змістом статті 8 Договору Подією Дефолту вважається будь-яка з перерахованих у ній подій, у тому числі затримка лізингових платежів або інших платежів щонайменше на один календарний місяць.

Відповідно до п.8.2.4 Договору якщо протягом 10 календарних днів з моменту отримання Повідомлення про Дефолт, Лізингоодержувач не усунув Подію Дефолту, Лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути в повному обсязі Заборгованість за цим Договором, яка відповідно розділу 2.9.4 1. «Визначення термінів та тлумачення» означає залежно від контексту грошові зобов`язання Лізингоодержувача перед Лізингодавцем, строк сплати за якими настав або (і) суму коштів за такими грошовими зобов`язаннями.

Проте, суд вірно критично поставився до тверджень представника позивача АТ КБ «Приватбанк» про направлення відповідачу повідомлення про настання Події Дефолту та повернення предмету лізингу, оскільки повідомлення не містить дати складення, підпису повноваженої особи, на списку пріоритетних листів відбиток печатки Укрпошта, який датований 27.03.2020 року, а фіскальний чек, направлення на ім`я ОСОБА_1 зазначається дата 30.03.2020 року, що дало суду сумнів про встановлення таких доказів по справі належними та допустимими, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України.

Відповідно до п.5.3.Договору у разі повної конструктивної загибелі (яка визначається страховою компанією за договором страхування) предмет лізингу, а також в разі крадіжки чи протиправного вилучення предмету лізингу дія Договору припиняється. Якщо предмет лізингу не може бути відремонтований для нормальної експлуатації, або був знищений (втрачений), лізингодавець зараховує суму отриманого від страхової компанії відшкодування на погашення заборгованості лізингоодержувача за договором лізингу. Якщо сума страхового відшкодування отриманого від страхової компанії є недостатньою для покриття всіх боргів лізингоодержувача та необхідних платежів за договором лізингу, то лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю всю заборгованість та необхідні платежі за договором, які не відшкодовані лізингоодержувачем на момент настання конструктивної загибелі.

Отже, враховуючи зазначений пункт Договору лізингу дія Договору фінансового лізингу автомобіля №KЗVPA!00000654 від 20.03.2019 року припиналась 03.05.2020 року, а предмету лізингу повернуто 04 червня 2020 року.

До того ж суду не надано, а матеріали справи не містять беззаперечних доказів щодо наявної заборгованості за Договором лізингу ОСОБА_1 перед Банком до настання дорожньо-транспортної пригоди, а навпаки судом установлено, що розрахунок наданий Банком ОСОБА_1 у вигляді «Операції по кредиту за період від 01.04.2019 року до 16.03.2021 року » не містить посилань на наявну заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, суд вірно вважав, що надані позивачем розрахунки заборгованості відповідача до позовної заяви та до уточнення позовної заяви різняться сумами та датами зарахувань, що не відповідає приписам ст.ст.77-80 ЦПК України, а тому не могли бути беззаперечними доказами обставин справи.

Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Суд, враховуючи засади меж та обсягу цивільної відповідальності особи, закладених нормами Конституції України та цивільного законодавства, вірно зазначав, що будь-яка особа не може нести відповідальність за порушення зобов`язання, яке припинено належним виконанням у зв`язку з наявністю порушення зобов`язання за іншим договором, тільки тому, що вони укладені між тими ж сторонами та на подібних умовах.

Статтями 24, 129 Конституції України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За ст.8 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов вірного висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки не доведено порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави до його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: