Справа № 448/2039/18 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/811/9/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:5
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П., суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Івасюти М.В.,

Жуган І.О. представника РВ ФДМУ по Львівській,

Закарпатській та Волинській областях,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 10 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (в подальшому «РВ ФДМУ») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому просило суд визнати за державою в особі РВ ФДМУ право власності на нерухоме майно - об`єкти соціально-побутового призначення, які розташовані на АДРЕСА_1 , а саме: кімнату відпочинку, загальною площею 77 кв.м.; роздягальню, загальною площею 24 кв.м.; душову, загальною площею 24 кв.м.; червоний куток, загальною площею 30,8 кв.м. (в подальшому «спірні об`єкти нерухомості»), а також стягнути з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Мостиського районного підприємства «Агропромремтехніка», затвердженого наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області від 26.08.1994 року, та Плану приватизації Мостиського районного підприємства «Агропромремтехінка», затвердженого наказом регіонального відділення від 29.08.1994 року, до статутного капіталу відкритого акціонерного товариства не увійшли спірні об`єкти нерухомості, вартість яких становить 172 857 тис. крб.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про приватизацію державного майна», за рішенням державного органу приватизації об`єкти соціально-побутового призначення в разі відмови трудових колективів підприємств, що приватизуються, від приватизації цих об`єктів можуть передаватися у комунальну власність відповідних територіальних громад відповідно до законодавства. У разі неможливості утримання за рахунок коштів місцевого бюджету об`єктів соціально-побутового призначення, створених за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) підприємства, що приватизується, а також за наявності згоди акціонерного товариства, створеного в процесі приватизації та корпоратизації на базі вказаного підприємства, зазначені об`єкти можуть передаватися у порядку, що встановлюється Фондом державного майна України у безстрокове безоплатне користування такому товариству за умови їх цільового використання та належного утримання і без права продажу. Подальша приватизація таких об`єктів здійснюється відповідно до закону.

Згідно до Інструктивного листа Фонду державного майна України від 06.03.2003 року №10-25-2822, безоплатна передача, яка визначена ст.24 Закону України «Про приватизацію державного майна», не є відчуженням зазначеного майна, а є підставою для передачі об`єктів соціально-побутового призначення в безоплатне користування. Законом України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що об`єктами управління державної власності є державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій та не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій. Фонд державного майна України, його регіональні відділення відповідно до законодавства здійснюють управління об`єктами державної власності, в тому числі об`єктами нерухомого та іншого. Відповідно до положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебувають на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року №908/68, органом управління такого майна є державні органи приватизації. У процесі перетворення державних підприємств в акціонерні товариства до вартості єдиного майнового комплексу підприємства, що приватизується, включається вартість усіх активів, які перебувають на балансі підприємства, відповідно до чинної на момент приватизації методики оцінки вартості майна. Частина майна, яке не підлягає приватизації, вилучається з вартості майнового комплексу, однак, прим цьому залишається на балансі новоствореного товариства, яке несе відповідальність за його збереження. Така відповідальність передбачена п.4 спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року №908/68 «Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі», зареєстрованого міністерством юстиції України 24.06.1999 року за №414/3707, а саме: господарські товариства, на балансі яких перебуває державне майно, яке не увійшло до статутних капіталів у процесі приватизації, несуть відповідальність за збереження такого майна відповідно до Цивільного кодексу України.

Регіональне відділення, відповідно до наказу Фонду державного майна України «Про забезпечення збереження, контролю за використанням та реалізацією пропозицій інвентаризаційних комісій стосовно державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, але залишилось у них на балансі» від 09.06.1999 року №077, організовує систематичний контроль за утриманням, зберіганням та використанням державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, але перебуває на їх балансі.

Стверджувалося, що за результатами проведеної 10.09.2013 року працівниками регіонального відділення перевірки стану ефективного використання та збереження державного майна, яке у процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Мостиський «Агротехсервіс» (перереєстровано в ЗАТ «Техносервіс»), встановлено на об`єкти соціально-побутового призначення (кімната відпочинку, роздягалка, душова, червоний куток) на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2003 року зареєстровано право власності за ТзОВ «Пуко».

У 2016 році позивач звернувся до господарського суду з позовом до ТзОВ «Пуко» про визнання права власності. В процесі розгляду справи позивачу стало відомо, що право власності на спірний об`єкт зареєстровано за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - згідно з договором купівлі-продажу нежитлової будівлі з відстрочкою платежу від 08.05.2013 року (а.с. 1-3).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 267-271).

Дане рішення оскаржив позивач РВ ФДМУ.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Стверджує, що позивач звертався до суду з позовом в порядку, що передбачений статтею 392 ЦК України, а не «з позовом про витребування майна в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України».

Порушенням норм процесуального права апелянт вважає долучення до матеріалів справи відзиву на позовну заяву, який було подано представником відповідачів з пропуском строку встановленого судом для подачі такого відзиву (а.с. 276-278).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

Доводи позовної заяви не містять посилання на статтю 392 ЦК України, як на норму матеріального права, якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що «регіональне відділення звернулося з позовом в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України», не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності у випадку, якщо:

1)це право оспорюється або не визнається іншими особами;

2)у разі втрати нею документа, який засвідчує її право власності.

Як вбачається зі змісту ст. 392 ЦК України, передумовою для застосування цієї норми матеріального права є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Частиною 1 статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина 4 статті 182 ЦК України).

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав.

Згідно з пунктом 6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, встановлено, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається (не заперечується) позивачем (апелянтом), останній ніколи не реєстрував право власності на спірні об`єкти нерухомості, а відтак ніколи не мав документів, які б засвідчували його (чи держави) право власності на спірні об`єкти нерухомості, а тому він і не міг втратити ці документи.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1), і що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина 2).

А статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи (в тому числі і позивачем/апелянтом) те, що відповідачі набули право власності на спірні об`єкти нерухомості на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі з відстрочкою платежу, укладеного між ТзОВ «ПУКО» (як продавцем) та відповідачками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (як покупцями) та посвідченого 08 травня 2013 року приватним нотаріусом Кубарою О.С.

Як зазначено у пункті 2 вищезгаданого Договору … від 08 травня 2013 року, нежитлові приміщення, які є предметом цього Договору …, належать Продавцю (ТзОВ «ПУКО») на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Львівської області 13.06.2009 року на підставі рішення виконкому від 31.10.2008 року № 318 та зареєстрованого КП Мостиського районного БТІ 13.06.2009 року за реєстраційним № 27529498 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23006745), та є зареєстрованими за Продавцем в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2013 року (а.с. 14-15).

Як вбачається з вищенаведеного, право власності на спірні об`єкти нерухомості за ТзОВ «ПУКО», як за юридичною особою, було зареєстровано у встановленому чинним законодавством порядку проведення державної реєстрації прав на нерухомість - з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування.

І вищезгадані Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 08 травня 2013 року, Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Львівської області 13.06.2009 року на підставі рішення виконкому від 31.10.2008 року № 318 і згадане рішення виконкому, а також державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ТзОВ «ПУКО» в Державному реєстрі прав на нерухоме майно судом недійсними не визнавалися, а відтак такі є правомірними.

В свою чергу, спірні об`єкти нерухомості ТзОВ «ПУКО» були набутими у власність на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного з ТзОВ «Зерносоюз» (як їх продавцем) та посвідченого 14 травня 2003 року приватним нотаріусом Пилюх Г.Р.

Як зазначено у пункті 3 вищезгаданого Договору … від 14 травня 2003 року, нежитлові приміщення, які є предметом цього Договору …, належать Продавцю (ТзОВ «Зерносоюз») на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі, виданого Виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Львівської області 22.03.2002 року та зареєстрованого у Самбірському МБТІ 27.03.2002 року (а.с. 13).

Як вбачається з вищенаведеного, право власності на спірні об`єкти нерухомості за ТзОВ «Зерносоюз», як за юридичною особою, також було зареєстровано у встановленому чинним законодавством порядку проведення державної реєстрації прав на нерухомість - з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування.

Вищезгадані Договір купівлі-продажу від 14 травня 2003 року, Свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі, видане Виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Львівської області 22.03.2002 року, а також державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ТзОВ «Зерносоюз» в Державному реєстрі прав на нерухоме майно судом недійсними також не визнавалися, а відтак такі також є правомірними.

Як вбачається з вищенаведеного, жоден документ та рішення, які засвідчують та підтверджують право власності на спірні об`єкти нерухомості за ТзОВ «Зерносоюз» (до 14.05.2003 року), за ТзОВ «ПУКО» (з 14.05.2003 року по 08.05.2013 року) та за відповідачками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (з 08.05.2013 року) недійсними в судовому порядку не визнавалися, а відтак такі є правомірними та чинними.

За наведених обставин в їх сукупності у суду першої інстанції були відсутніми правові підстави для визнання права власності на спірні об`єкти нерухомості за державою (в особі позивача) в передбаченому статтею 392 ЦК України порядку і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В той же час, подання представником відповідачів відзиву на позовну заяву з пропуском строку встановленого судом для подачі такого відзиву не призвело до неправильного вирішення справи по суті, а відтак і в цій частині доводи апеляційної скарги до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні і апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях залишити без задоволення, а рішення Мостиського районного суду Львівської області від 10 листопада 2020 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 19 серпня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.