КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/4828/20 Головуючий у 1-й інст. - Саранюк Л.П.
Апеляційне провадження 22-ц/824/5216/2021 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Кулікова С.В., Мараєва Н.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Саранюка Л.П. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх доходів відповідача до закінчення нею навчання, а саме 30 червня 2022 року, а у випадку продовження навчання - не більше, ніж до досягнення нею 23-річного віку; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмір 1/4 частини від всіх його доходів, щомісячно, починаючи з дати звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що у період з 23 вересня 2000 року по 14 травня 2018 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 .

В період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі у них народились: ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , які після розірвання шлюбу проживають разом з позивачем та повністю перебувають на її утриманні. Усі витрати щодо утримання та виховання дітей здійснюються позивачем самостійно.

Зазначає, що батько дітей проживає окремо, в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча інших утриманців не має, є особою працездатного віку, офіційно працевлаштованим на підприємстві «Ветропак Гостомельський Склозавод» на посаді електрика, де отримує офіційний і стабільний дохід приблизно у розмірі 12000 - 14000 грн та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, проте ухиляється від цього обов`язку.

Звертає увагу, що на момент подання цього позову, донька є студенткою 3-го курсу, денної форми навчання на контрактній основі в Університеті державної фіскальної служби України.

Самостійно забезпечувати потреби дітей позивачу фінансово важко, адже вони перебувають у віці активного розвитку, тому вкрай необхідно забезпечити їх потреби у повноцінному харчуванні, одязі, медичному супроводі, навчанні та дозвіллі.

За таких обставин, позивач вимушена звернутися до суду із позовом про примусове стягнення аліментів на утримання дітей за рішенням суду.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 січня 2021 року року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_4 , у розмірі 1/6 (однієї шостої) частини від всіх його доходів до закінчення нею навчання, а саме 30 червня 2022 року, а у випадку продовження навчання - не більше ніж до досягнення нею 23-річного віку, починаючи з дня звернення до суду, а саме 03 серпня 2020 року.

Стягнуто із ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, а саме 03 серпня 2020 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, а саме 03 серпня 2020 року, і до досягнення дитиною повноліття, в іншій частини позовних вимог відмовити.

Посилається на те, що ухвалючи рішення про часткове задовлення позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інтанції залишив поза увагою додані до відзиву на позовну заяву докази на підтвердження хвороби матері та частково понесені витрати на її лікування, не надав обґрунтовані доводи на відмову в прийнятті вказаних доказів. Також вказує, що відповідач має невеликий дохід, з яких зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання сина, сплачувати медичне страхування на нього. Зауважує, що він повноцінно утримує сина під час проживання з ним, що підтверджується відповідними доказами.

Вказує, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що повнолітня дочка потребує матеріальної допомоги.

Також ОСОБА_3 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вказує, що ухвалюючи рішення по даній справі суд першої інстанції формально підійшов до вирішення даного питання, не прийняв до уваги тієї обставини, що відповідач добровільно матеріально не утримує доньку, яка продовжує навчання.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу сторони відповідача, в якому ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. Зауважує, що доводи відповідача про те, що у нього на утриманні перебуває хвора матір не є підставою для відмови у позові зважаючи на те, що її в установленому законом порядку не визнано недієздатною чи обмежено дієздатність, тобто такою, що потребує стороннього догляду не визнавалась. При цьому вказує, що вона має самостійний дохід у вигляді пенсії. Вказує, що твердження відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів того, що повнолітня донька потребує матеріальної допомоги є необґрунтованими, оскільки до матеріалів справи додано копію засвідченого договору про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг Університетом державної фіскальної служби України №18014413 від 02 серпня 2018 року, в якому вказано, що навчання відбувається на платній основі, загальна вартість освітньої послуги становить 65320 грн.

Від сторони відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. Зокрема вказує, що відповідач не має змоги матеріально забезпечувати повнолітню доньку, оскільки його заробіток не дозволяє утримувати себе, малолітнього сина, допомагати онкохворій матері, а також утримувати повнолітню доньку.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про часткове задовлення позовних вимог суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що з 23 вересня 2000 року по 14 травня 2018 рокуОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі.

В період перебування в зареєстрованому шлюбі у них народились: ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , які після розірвання шлюбу проживають разом з позивачем та повністю перебувають на її утриманні.

Згідно акту Гостомельської селищної ради Київської області № 15 від 08 липня 2020 року діти сторін проживають разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно Договору про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг Університетом державної фіскальної служби України № 18014413 від 02 серпня 2018 року та довідки № 3319 від 30 липня 2020 року, донька сторін - ОСОБА_4 є студенткою 3-го курсу, денної форми навчання за кошти фізичних/юридичних осіб в Університеті державної фіскальної служби України. Дата закінчення навчання по червень 2022 року. Також вказано, що студентка навчається за кошти фізичних /юридичних осіб (а.с. 10-11). Вартість навчання становить 65 320грн.

Вищевказані обставини спростовують твердження відповідача про те, що ОСОБА_4 не потребує матеріальної допомоги.

Згідно Акту Горенської сільської ради Києво-Святошинського району від 14 вересня 2020 року відповідач фактично проживає, але не зареєстрований за адресою: в АДРЕСА_2 . Також вказано, що разом з батьком з квітня 2020 року (в період карантину) та у вихідні дні проживає син - ОСОБА_5 (а.с.30).

ОСОБА_1 працює на підприємстві «Ветропак Гостомельський Склозавод», на посаді налагоджувальника технологічного устаткування 3 розряду, та розмір доходу відповідача в період з лютого 2020 року по серпень 2020 року склав 132627 грн 75 к. (а.с.36).

Судом встановлено, що діти сторін перебувають на утриманні позивачки, зареєстровані та проживають разом з нею.

Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (побутові потреби - харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників).

Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 622/373/16-ц, в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15.

Виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору.

Враховуючи, що ОСОБА_4 навчається на денній формі навчання, факт потреби останньої у матеріальній допомозі є безумовним. Необхідність отримання належної освіти позбавляє їїможливості працевлаштуватися та заробляти кошти на власне утримання. Крім того, вказана особа, яка ще не закінчила відповідного навчального закладу, не має потрібного обсягу професійних знань та навичок, які необхідні для такого працевлаштування.

Сімейний кодекс України виходить із принципів рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

Отже, враховуючи спільний обов`язок батьків щодо утримання дітей, беручи до уваги факт навчання ОСОБА_4 на денній формі навчання та її потребу у матеріальній допомозі та оскільки вона не отримує стипендію, а батько працює та має можливість утримувати свою повнолітню доньку, яка продовжує навчання та зважаючи на те, що у нього на утриманні перебуває син сторін, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суд першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/6 всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на утримання повнолітньої дочки на період навчання до 23років.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить жодного посилання, яке б давало підстави для висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на утримання повнолітньої дочки.

Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Судом встановлено, що син сторін ОСОБА_5 на даний час проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач працює, має сталий дохід у вигляді заробітної плати, непрацездатних дружини, батьків на утриманні не має, тому має змогу сплачувати аліменти на утримання дитини.

Беручи до уваги обов`язок батьків утримувати неповнолітню дитину, враховуючи положення ст. 182, 183 СК України суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини, оскільки саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення на думку апеляційного суду є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Доводи апеляційної скарги відповідача не містять жодного належного доказу на те, що стягнутий розмір аліментів є несправедливим, та таким, що значно перевищує витрати на дитину.

Зміст апеляційної скарги сторони відповідача свідчить про те, що відповідач свої власні інтереси, ставить вище, ніж свої обов`язки щодо надання дітям належного рівня життя.

Визначений судом розмір аліментів відповідає найкращим інтересам дітей, а також засадам розумності та справедливості.

Посилання відповідача на те, що у нього на утриманні перебуває хвора матір, тому він не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дочки, а також просив зменшити розмір стягнутих аліментів на утримання сина є необґрунтованими з огляду на те, що згідно доданого до матеріалів справи копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_8 є пенсіонером, а відтак отримує пенсію. Доказів того, що ОСОБА_8 потребує додаткової матеріальної допомоги суду надано не було, а сам по собі факт захворювання не підтверджує тієї обставини, що матір відповідача потребує матеріальної допомоги від нього.

Доводи відповідача про те, що він несе додаткові витрати на утримання сина не заслуговують на увагу, оскільки предметом розгляду даної справи є вирішення питання про стягнення аліментів. При цьому батько не обмежений визначеною сумою аліментів щодо утримання сина.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційних скаргах, не вбачається, а тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задовлення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Кулікова С.В.

Мараєва Н.Є.