Справа №351/192/21
Номер провадження №2/351/286/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді - Калиновського М.М.,

з участю секретаря - Равлюк М.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Снятині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти, мотивуючи тим, що позивач надав відповідачу гроші в іноземній валюті в сумі 10 000 євро, що підтверджується письмовою розпискою від 03.03.2018 р., дані кошти відповідач зобов`язався повернути до 03.06.2018 р. вищезазначені кошти відповідач позичив на посів та збір урожаю, оскільки являється власником фермерського господарства «Терра Покуття» . В заставу відповідачем залишено документи на земельні паї ФГ «Терра Покуття» жителів сіл Залуччя-Долішнє та Завалля Снятинського району. Протягом березня 2018 р. і по даний час відповідач вказані кошти не повернув, боргові зобов`язання в строки зазначені в розписці не виконано. Неодноразово позивач звертався до відповідача щодо повернення коштів, але на даний час кошти не повернуто. В зв`язку із тим, що термін повернення коштів сплив 03.06.2018 р., а тому позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача позичені кошти в сумі 10 000 євро, що еквівалентно до гривні станом на 26.10.2021 р. становить 333 800 грн. та сплачену суму судового збору 3 380 грн.

Позивач ОСОБА_1 позов підтримав з підстав викладених у позові, зокрема зазначив, що позичив відповідачу згідно розписок від 03.03.2018 р. та від 16.09.2018 р. кошти в сумі по 10 000 євро, що в загальному становить 20 000 євро. Відповідач кошти повернув по розписці від 16.09.2018 р., а по іншій розписці від 03.06.2018 р. кошти не повернув.

Відповідач позов не визнав, зазначив, що борг, який сформувався перед позивачем віддав, що підтверджується перепискою по «Вайберу». Гроші повернув покійному батькові позивача по першій розписці. Розписку не забрав, оскільки позивача не було вдома.

Суд, вислухавши сторін та свідка, аналізуючи обставини та докази встановлені під час судового розгляду, вважає, що позов слід задовольнити, суд прийшов до такого висновку з наступних підстав:

-допитаний свідок ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_2 для ведення

сільського господарства позичив гроші у позивача. Однак не мав можливості повернути позичені кошти. Зважаючи на те, що відповідач не мав можливості повернути кошти позивачу, то він йому позичив 5000 євро і був присутній при передачі вказаної суми батькові позивача. Про розписки не відомо. При позичанні грошей не було. Також у його присутності у вересні 2019 р. 1 400 Євро відповідач віддав позивачу.

З розписки від 03.03.2018 р. слідує, що ОСОБА_2 позичив гроші в сумі 10 000 Євро в ОСОБА_1 , зобов`язується повернути 03.06.2018 р. в сумі 10 000 Євро.

З інформації про курси валют на 26.01.2021 р. слідує, що офіційний курс купівлі євро становить 33, 8 000 грн.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цього Кодексу.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві так у ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015р. по справі №6-1967цс15 зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Слід також зазначити, що аналогічні правові висновки у справах про стягнення заборгованості за договорами позики були викладені ВССУ в ухвалі від 25.01.2017 у справі № 569/11141/15-ц та ухвалі від 23.01.2017 у справі № 564/680/15-ц

Вище викладену правову позицію також застосував ВССУ в ухвалі від 21.12.2016р. по справі № 444/2909/15-ц, де додатково зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі, грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, за умовами ст.1047 ЦК України розписка сама по собі посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми і дата написання розписки не свідчить і не може свідчити про її безгрошовість. Крім того, виходячи із вимог ст. 1046 ЦК України, дата написання розписки не є обов`язковими умовами укладання договору позики.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.

За таких обставин суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення, оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, а тому з них слід стягнути на користь позивача 333 800 грн..

Надані відповідачем докази на підставу своїх заперечень не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються іншими по справі доказами, які всебічно, повно та об`єктивно досліджені судом.

Також у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати - 3380 грн.

На підставі ст. ст. 526, 527, 530, 625, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 борг в сумі 333 800 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 судові витрати в сумі 3 380 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: М.М.Калиновський