Справа № 204/4241/20
Провадження № 2/204/190/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 серпня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача Кучеренко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське зерно», треті особи Приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ТОВ «Українське зерно», у якому позивач прохала суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 99 292 гривень 68 копійок, завдану внаслідок ДТП, відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що 26 липня 2019 року о 11 годині 35 хвилин у м. Дніпро, на перехресті Криворізьке шосе та вул. Криворізька, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем MAN TGA Feldbinder, номерний знак НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), при зміні напрямку руху, не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення з автомобілем PORSCHE Масаn, номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 , яка знаходилась в попутному напрямку, в наслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки. Постановою Красногрардійського районного суду міста Дніпропетровськ від 21 серпня 2019 року по справі № 204/5486/19 ОСОБА_3 було визнано винним у скоєні ДТП. Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку спричиненого володільцю транспортного засобу від 07.09.2019року сума збитків, за пошкодження транспортного засобу Porsche Масап реєстраційний номер НОМЕР_3 , складає 199 292,68грн. Страхова компанія ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» погодилась з відповідним звітом по страховій справі № 6228 та провела виплату в межах суми страхового відшкодування на одного потерпілого у розмірі 100000,00 грн., як це зазначено у страховому Полісі ТЗ відповідача, залишок суми у розмірі 99 292,68грн. не було компенсовано. Автомобіль MAN TGA Feldbinder, номерний НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) належить ТОВ «Українське зерно» де ОСОБА_3 працює водієм, що зазначено та підтверджено у Постанові від 21.07.2019року. Таким чином, Позивач звертається із даною позовною заявою до ТОВ «Українське зерно» як власника автомобіля який спричинив ДТП про відшкодування залишку матеріальної шкоди, яка не біло в повному обсязі виплачена страховою.

Ухвалою суду від 05.08.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 17.12.2020 року, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача надав суду відзивів на позовну заяву, в якій не погодився з позовними вимогами у зв`язку з їх необґрунтованістю, зазначає, що позивачем надано неналежні докази на обґрунтування розміру матеріальної шкоди, Звіт про оцінку виконано з порушеннями норм законодавства.

Позивач, в свою чергу, надав суду відповідь на відзив, у якому спростовував міркування відповідача, зазначав, що Звіт про оцінку вартості матеріального збитку відповідає всім вимогам законодавства та підтверджує розмір завданих збитків, а тому наполягав на задоволенні позову.

Представником відповідача було надано заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач відкидає доводи позивача, звертає увагу суду на ті обставини, що розмір шкоди обґрунтовано позивачем на підставі неналежних доказів.

Відповідачем подано клопотання про призначення судової експертизи для визначеня вартості майна. Судов відмовлено у задоволенні даного клопотання, оскільки як було встановлено у судовому засіданні пошкоджений при ДТП автомобіль вже було відремонтовано.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_4 , власником автомобіля PORSCHE Масаn, номерний знак НОМЕР_3 є позивач - ОСОБА_2 (а.с. 21-22).

26 липня 2019 року о 11 годині 35 хвилин у м. Дніпро, на перехресті Криворізьке шосе та вул.Криворізька, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем MAN TGA Feldbinder, номерний знак НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), який зареєстровано за відповідачем, при зміні напрямку руху, не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення з автомобілем PORSCHE Масаn, номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 , яка знаходилась в попутному напрямку, в наслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки.

Постановою Красногрардійського районного суду міста Дніпропетровськ від 21 серпня 2019 року по справі № 204/5486/19 ОСОБА_3 було визнано винним у скоєні ДТП.

Постановою Красногрардійського районного суду міста Дніпропетровськ від 21 серпня 2019 року по справі № 204/5486/19, встановлено, що ДТП сталася з вини водія автомобіля MAN TGA Feldbinder, номерний знак НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) ОСОБА_3 , зокрема, водій ОСОБА_3 , при зміні напрямку руху, не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення з автомобілем PORSCHE Macan, під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався в попутному напрямку, чим порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України (ст. 124 КпАП України) (а.с.19-20).

Частина 6 статті 82 ЦПК України передбачає, що постанова суду у справі по адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Таким чином, згаданою постановою суду відносно водія ОСОБА_3 встановлено факт вчинення ним на автомобілі відповідача адміністративного правопорушення відносно автомобіля позивача, а також встановлено факт завдання діями вказаної винної особи шкоди майну позивача, а також наявність причинного зв`язку між винними діями ОСОБА_3 та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність цього відповідача в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена.

Вказана постанова Красногрардійського районного суду міста Дніпропетровськ від 21 серпня 2019 року по справі № 204/5486/19 набрала законної сили належними доказами не спростована, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії цього водія ОСОБА_3 , а саме дії, що містять в собі склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, факт завдання шкоди позивачу, наявність причинного зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, цим водієм і завданням шкоди позивачу. Вказаними протиправними діями позивачу було завдано матеріальної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу MAN TGA Feldbinder, номерний знак НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), яким керував під час ДТП ОСОБА_3 , була застрахована в ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ОСЦПВВНТЗ) АО/3525916 від 05.07.2019 року (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, 10.02.2020, 13.02.2020, 18.02.2020, 31.03.2020 та 30.04.2020, АТ «УАСК «АСКА» здійснило виплату страхового відшкодування позивачеві у сукупному розмірі 100 000 грн. (в межах ліміту), таким чином виконавши свій обов`язок у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Підприємницькі товариства, кооперативи відшкодовують шкоду, завдану їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

Сторонами визнається, а тому не потребує доказуванню, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, що водій автомобіля MAN TGA Feldbinder, номерний НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) ОСОБА_3 працював на момент скоєння ДТП водієм у ТОВ «Українське зерно», яке є також власником зазначеного ТЗ.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках,передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, а у даному випадку, роботодавцем винної особи, припиняється, згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином, зокрема після сплати страховиком боржника страхового відшкодування в межах ліміту за полісом, відповідно до спеціальних норм ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та сплати вже відповідачем, як роботодавцем завдавача шкоди, на користь потерпілого, різниці між дійсним обсягом завданих збитків та розміру страхового відшкодування, у відповідності до положень ст. ст. 1172, 1187, 1192 ЦК України.

Суд зазначає, що визначальним у правовідносинах щодо відшкодування шкоди, окрім доведення вини завдавача шкоди та її причинно-наслідкового зв`язку з пошкодженням майна, які в даному випадку встановлені рішенням суду, є саме дійсний обсяг завданих збитків, розмір яких входить до предмету доказування у справі на підставі зібраних доказів, які мають бути оцінені судом у кожному конкретному випадку.

Як вбачається з матеріалів справи, на замовлення позивача СОД ОСОБА_5 було складено звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 42/07/19 з датою оцінки 07.08.2019, за яким визначено розмір завданих збитків в розмірі 199 292,68 грн. Зазначеним звітом позивач обґрунтовує свої вимоги, щодо підтвердження розміру збитків (а.с. 14-20).

В свою чергу, суд не може прийняти обсяг матеріальних збитків, визначений у зазначеному звіті, в якості підтвердження дійсного розміру завданих збитків, виходячи з наступного.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 року у справі №910/9396/17 вказав, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Системний аналіз положень ст. 22 та ст. 1192 ЦК України, дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому. При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати.

В свою чергу, під час судового розгляду позивач зазначила, що відновила пошкоджений транспортний засіб, здійснивши його ремонт, надаючи докази обсягу таких витрат, зокрема Акт № 02910-1 2019 здачі-прийомки робіт ПП ОСОБА_6 та копії чеку до Акту № 02910-1-2019 від 29.10.2019 року, відповідно до яких, вартість повного ремонту автомобіля позивача PORSCHE Масаn, номерний знак НОМЕР_3 склала 137 555 грн.

Отже, судом встановлено, що автомобіль позивача, фактично відремонтований, а тому у суду відсутні підстави брати до уваги визначену оцінювачем вартість відновлювального ремонту, який визначено на час огляну пошкодженого авто після ДТП, оскільки у такому разі звіт оцінювача не є визначальним доказом вартості відновлювального ремонту, оскільки у ньому зазначені лише можливі витрати, які можуть бути понесені позивачем, в свою чергу, після фактичного здійснення ремонту автомобіля, розмір збитку, про відшкодування якого просить позивач, повинен визначатися як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт.

До аналогічних висновків прийшов також Верховний Суд у постановах: № 753/19288/14-ц від 30.10.2019 року та № 591/3152/16-ц від 25.03.2019 року.

Окрім того, визначаючи обсяг матеріальної шкоди завданої позивачу, суд зазначає, що відповідно до згаданих вище, частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків.

Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ.

Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 04 червня 2014 року № 6-49цс14, від 16 грудня 2015 року № 6-760цс15, які були враховані Верховним Судом у постановах від 24 червня 2019 року у справі № 562/2018/16-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 490/898/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 489/1356/16 та постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 212/2534/16.

Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року у справі № 6-49цс14.

У справі, що розглядається, у Звіті СОД ФОП ОСОБА_5 № 42/07/19 від 07.08.2019 року, відповідно до Методики, величина втрати товарної вартості автомобіля PORSCHE Масаn, номерний знак НОМЕР_3 , в результаті його пошкодження у ДТП 26.07.2019 року складає 61 554,68 грн.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положенням ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Суд, з урахуванням того, що відповідач, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, не надав доказів на спростування розміру втрати товарної вартості колісного транспортного засобу, приймає зазначений звіт у якості єдиного належного та допустимого доказу розміру втрати товарної вартості колісного транспортного засобу.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що загальний розмір матеріальної шкоди, завданої позивачці внаслідок ДТП складається з витрат на відновлювальний ремонт автомобіля та величини втрати товарної вартості автомобіля внаслідок ДТП та становить 199109,68 грн., (втрата товарної вартості: 61554,68 грн. + ремонт 137555 грн.)

Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що внаслідок ДТП за участі та з вини працівника відповідача позивачу спричинена шкода, яку в повній мірі не покриває страхове відшкодування, підлягають частковому задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ТОВ «Українське зерно» матеріальної шкоди у розмірі 99109,68 грн., яка складається з різниці (199 109,68 - 100 000) між загальним розміром матеріальних збитків та страховою виплатою, здійсненою АТ «УАСК «АСКА».

Вирішуючи питання розподілу понесених витрат на правову допомогу заявлених позивачем в сумі 16 000 грн., суд виходить з наступного.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та обсяг задоволених позовних вимог та вважає, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 5 000 грн., оскільки, з урахуванням часткового задоволення позову, саме в цій сумі витрати на професійну правничу допомогу є пропорційними співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді та поза межами судового засідання, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

До аналогічних висновків в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 19.02.2020 року (справа N 755/9215/15-ц провадження N 14-382цс19).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги задоволені судом частково, на користь позивача ОСОБА_2 з відповідача ТОВ «Українське зерно» слід стягути 991,09 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 22, 23, 509, 511, 636, 999, 1166, 1167, 1172, 1187, 1192, 1194 ЦК України, ст. ст. 3, 6, 22, 28-30, 34-36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 4, 12, 13, 76-82, 133, 141, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське зерно» (адреса місцезнаходження: м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, буд. 32а, ), треті особи Приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» (адреса місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 97-а ), ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ) про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське зерно» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП в розмірі 99 109 грн. 68 коп., судовий збір за подачу позову у розмірі 991 грн. 09 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн., а всього 105 100 грн. 77 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська