Провадження № 22-ц/812/748/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 квітня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/5220/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Кушнірової Т.Б.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Державної казначейської служби України

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 01 березня 2021 року під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Миколаївської місцевої прокуратури №1, Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Роскосметика» про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Миколаївської місцевої прокуратури №1, Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позивачка зазначала, що 05 вересня 2017 року у її квартирі було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2017 року в рамках кримінального провадження №0002867 від 29 червня 2017 року про вчинення посадовими особами ТОВ «Роскосметика» кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України.

За наслідками обшуку було складено протокол, в заключній частині якого вказано про вилучення майна, що належить позивачці на праві власності.

22 вересня 2017 року ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва було відмовлено в задоволенні клопотання органу досудового розслідування в арешті майна, вилученого у позивача при проведенні обшуку 05 вересня 2017 року, а вилучене майно повернуто позивачу.

В подальшому вказане кримінальне провадження було закрито з реабілітуючих підстав.

За надання правової допомоги під час кримінального провадження №0002867 вона сплатила адвокату 7000 грн.

Посилаючись на статтю 56 Конституції України, вимоги частини 6, 7 статті 1176 ЦК України, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивачка просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету в рахунок шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратурою та судом, а саме обшуком у її помешканні та вилученням належного їй на праві власності майна, 7000,00 грн. витрат, понесених на правничу допомогу в кримінальному провадженні, надану адвокатом Беліком В.Г. та 50000 грн. моральної шкоди. Крім того, позивачка просила стягнути вартість витрат у розмірі 7000 грн., що будуть сплачені адвокату за надання юридичної допомоги при розгляді цієї справи в суді.

Державна казначейська служба України подала відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що обшук було проведено з дозволу, наданого ухвалою слідчого судді від 31 серпня 2017 року і виключно в межах, визначених слідчим суддею. Посилаючись на рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Ратушна проти України» представник Державної казначейської служби зазначив, що обшук який був проведений у відповідності до ухвали слідчого судді є законним і проведеним з метою перевірки даних при здійсненні кримінального провадження. Інших незаконних дій, які були вчинені органами досудового розслідування позивачкою не визначено.

Щодо розміру моральної шкоди то позивач не надала доказів на підтвердження її спричинення, не зазначено яку саме моральну шкоду завдано, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями органу, що на думку позивача завдав шкоду, не обґрунтовано характер моральних страждань та не надано розрахунку суми моральної шкоди.

Витрати сплачені адвокату Беліку В.Г. за надання правової допомоги у кримінальному провадженні є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи в суді. Такі процесуальні витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, які відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна вважати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України та вони не можуть бути стягнуті за позовною заявою в іншому провадженні. Крім того, позивачем не надано розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката при наданні правничої допомоги.

Також вважає, що Миколаївська місцева прокуратура № 1 не є самостійною юридичною особою, тож не може бути окремим учасником справи, так як не має цивільної правоздатності та дієздатності.

Миколаївська місцева прокуратура № 1 також подала відзив на позовну заяву, у якому просила в задоволені позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що Миколаївська місцева прокуратура № 1 не є юридичною особою, а тому не має необхідного обсягу цивільної/господарської процесуальної правоздатності та дієздатності і не може бути відповідачем у справі. Отже, позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Крім того, прокуратура вважає, що в даному випадку Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не може бути застосований, оскільки ухвала слідчого судді про накладення арешту на частину вилучених речей не входить до переліку випадків, визначених статтею 2 цього Закону, за яких виникає право на відшкодування шкоди. Щодо доводів позивача про завдання моральної шкоди то відсутнє обґрунтування характеру моральних страждань, які зазнав позивач та розрахунок суми моральної шкоди. Оскільки позивачем не надано жодних доказів завдання йому відповідачами моральної шкоди, не вказано в чому саме полягають незаконні дії чи бездіяльність відповідачів, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і ймовірним протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає відхиленню судом.

Позивачка надала відповідь на відзиви Державної казначейської служби України та Миколаївської місцевої прокуратури № 1, у якому просила відхилити доводи відповідачів посилаючись на їх безпідставність.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2021 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн та майнової шкоди 7000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що проведення обшуку в житлі позивача та вилучення її майна, з подальшою відмовою слідчого судді в арешті такого майна та закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, призвело до заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягала у порушенні її нормальних життєвих зв`язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем доведені витрати на правову допомогу за договором в розмірі 7000 грн.

В апеляційній скарзі Державна Казначейська Служби України, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував те, що обшук проведено правомірно, ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження завдання її моральної шкоди, хоча саме на позивачку покладено такий обов`язок, не зазначила які саме негативні наслідки чи страждання вона отримала внаслідок проведення обшуку. Позивачка помилково ототожнює витрати пов`язані із наданням правової допомоги із відшкодуванням шкоди (збитків), оскільки такі витрати були понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи в суді.

На вказану апеляційну скаргу позивачкою подано відзив, в якому вона заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Судом встановлено, що 29 червня 2017 року розпочато досудове слідство по кримінальному провадження № 0002867 про вчинення посадовими особами ТОВ «Роскосметика» кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 серпня 2017 року за клопотанням прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 1 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_1 , яка займає посаду головного бухгалтера ТОВ «Роскосметика», в рамках вказаного кримінального провадження.

05 вересня 2017 року в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено обшук за наслідками якого старшим слідчим Центрального ВП ГУНП України в Миколаївській області складено протокол про вилучення майна.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання органу досудового розслідування в арешті майна вилученого у позивача при проведенні обшуку 05 вересня 2017 року, а вилучене майно повернуто позивачу (а.с.24-27).

Як вбачається з повідомлень заступника начальника Головного слідчого управління національної поліції України від 26 квітня 2020 року № 12393/24/3/2-2020 та прокуратури Миколаївської області від 22 липня 2020 року № 15/1-4721-19 кримінальне провадження № 0002867 закрито 11 березня 2020 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України (а.с.35, 36).

Для захисту своїх інтересів під час досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_1 користувалася послугами адвоката Бєліка В.Г. з надання правової допомоги, у зв`язку з чим понесла витрати.

Так, 08 вересня 2017 року ОСОБА_1 уклала з адвокатом Бєліком В.Г. договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язався надавати правову допомогу в кримінальному провадженні № 0002867 від 29 червня 2017 року, а клієнт - сплатити 7000 грн. винагороди (а.с.33).

Актом від 19 серпня 2019 року ОСОБА_1 і адвокат Бєлік В.Г. засвідчили факт прийому клієнтом юридичних послуг, наданих адвокатом за період з 08 вересня 2017 року по 19 серпня 2019 року, на підставі договору від 08 вересня 2017 року за які остання погоджується сплатити 7000 грн (а.с.32).

Згідно квитанції № 536875 за вересень 2019 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Бєліку В.Г. 7000 грн. за юридичні послуги згідно договору від 08 вересня 2017 року (а.с.34).

З метою захисту своїх порушених прав позивачка просила відшкодувати їй моральну шкоду та понесені витрати на правову допомогу, у зв`язку з незаконним обшуком, що підтверджується закриттям кримінального провадження.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких у законодавстві виокремлюються посадові чи службові особи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Пунктами 4, 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР передбачено, що у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги та моральну шкоду.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Установивши, що у помешканні позивачки незаконно проведено обшук у кримінальному провадженні №0002867, яке в результаті закрито 11 березня 2020 року з реабілітуючих підстав, позивачкою надано докази на підтвердження понесення нею витрат на правову допомогу в період незаконного кримінального провадження на суму 7000 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність, за наведених обставин, правових підстав для їх стягнення, а також стягнення моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не доведено завдання моральної шкоди, є не обґрунтованими.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року по справі № 761/24143/19.

Обгрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачка посилалась на те, що незаконним обшуком в її квартирі та вилученням її майна, їй заподіяно моральних страждань, які полягали у порушенні її нормальних життєвих зв`язків та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, встановивши наявність обставин, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 та пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заподіяння позивачці моральної шкоди незаконним обшуком в її квартирі.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн., суд обґрунтовано виходив з глибини моральних та душевних страждань позивачки, їх негативних наслідків для позивачки, а також вимог справедливості та розумності.

Доводів, які б спростовували такий висновок суду, апеляційна скарга не містить.

Твердження апелянта про те, що заявлені позивачкою вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу мають розподілятись за правилами статей 124, 126 КПК, підлягають відхиленню, оскільки є наслідком помилкового тлумачення положень Закону № 266/94-ВР.

Зокрема, із аналізу положень статті 12 Закону № 266/94-ВР убачається, що саме суд, у порядку цивільного судочинства, визначає суму, сплачену громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц (провадження № 14-592цс18).

При цьому колегія вважає, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400 цс 18), оскільки у справі, яка переглядалась Верховним Судом, порівняно з даною справою, наявні різні фактичні обставини. Зокрема, зроблено висновок щодо юрисдикції спору, який виник з приводу стягнення з відповідача процесуальних витрат, понесених позивачем, під час судового розгляду кримінальної справи щодо обвинувачення відповідача у вчиненні злочину.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність понесених позивачкою витрат за надання їй правової допомоги адвокатом Бєліком В.Г. є необґрунтованими, оскільки не спростовують встановленого судами факту понесення позивачкою витрат за надані вказаним адвокатом юридичні послуги в кримінальному провадженні, а також досліджених під час розгляду справи на підтвердження цього факту доказів, зокрема докази (копія договору про надання правової допомоги адвокатом Бєліком В.Г. від 8 вересня 2017 року та копії квитанції № 536875).

Виписана адвокатом квитанція про оплату позивачкою юридичних послуг в кримінальному провадженні відповідно до укладеного між ними договору, яке в подальшому було закрито з реабілітуючих підстав, є достатнім в розумінні пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР для вирішення питання про відшкодування сплачених сум за статтею 1176 ЦК України.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 травня 2019 року по справі № 468/655/18-ц.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення яке оскаржується, підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський Судді О.О. Данилова Т.Б. Кушнірова

Повне судове рішення складено 14 квітня 2021 року.