Справа № 344/7032/21
Провадження № 22-ц/4808/1066/21
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену суддею Домбровською Г.В. в м. Івано-Франківську 27 травня 2021 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Івано-Франківської міської ради про визнання незаконними, а в результаті недійсними рішень, скасування записів про реєстрацію,

в с т а н о в и в:

07.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , Івано-Франківської міської ради про визнання незаконними, а в результаті недійсними рішень, скасування записів про реєстрацію.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Зазначено, що позивачем не в повній мірі сплачено судовий збір, а також долучено до матеріалів справи копію квитанції про сплату судового збору замість оригіналу.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Івано-Франківської міської ради про визнання незаконними, а в результаті недійсними рішень, скасування записів про реєстраціювизнано неподаною та повернуто заявнику.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм цивільного процесуального права.

Зазначає, що 25.05.2021 року нею було усунуто недоліки позовної заяви в повному обсязі, зокрема подано дублікат квитанції про сплату судового збору, який оплачувався в справі №344/14495/20, в якій позов повернуто з усіма додатками, в тому числі й дану квитанцію. Оригінал квитанції було втрачено, а тому подано її дублікат.

Вважає, що суд мав би сам перевірити зарахування даного судового збору до Державного бюджету України.

У справі №344/14495/20 судовий збір не повертався, а чинним законодавством не передбачено повторної сплати судового збору за одну і ту ж вимогу у випадку повторного звернення з такою до суду.

Крім того, на її думку, суд мав би у випадку усунення недоліків позову не в повному обсязі надати додатковий строк для їх усунення, а не повертати позов.

Просить скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27.05.2021 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,07.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , Івано-Франківської міської ради. Просила визнати незаконними, а в результаті недійсними в частині рішення Івано-Франківської міської ради №999-34 від 07.03.2013 року та №1454-45 від 19.06.2014 року, скасувати записи про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с. 1-5).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.05.2021 року дану позовну заяву залишено без руху. Зазначено, що позивачем не в повній мірі сплачено судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру (сплачено в сумі 67,20 грн.); крім того долучено до матеріалів справи копію квитанції про сплату судового збору на суму 840,80 грн. замість оригіналу. Встановлено позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня отримання даної ухвали (а.с. 17-18).

25.05.2021 року на виконання вищевказаної ували позивачем долучено до матеріалів справи квитанцію №ПН2040992 від 25.05.2021 року про сплату судового збору в сумі 908,00 грн., а також дублікат квитанції №ПН1802413 від 30.11.2020 року про сплату судового збору в сумі 840,80 грн. (а.с. 20-22).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Івано-Франківської міської ради про визнання незаконними, а в результаті недійсними рішень, скасування записів про реєстраціювизнано неподаною та повернуто заявнику.

Визнаючи неподаною та повертаючи заяву позивачу в зв`язку з неусуненням недоліків, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не в повному обсязі були усунуті недоліки позову, вказані в ухвалі від 14.11.2018 року. Зокрема, заявником не надано суду дублікат квитанції про сплату судового збору, який оплачувався в іншій справі, що не може вважатися належним способом сплати судового збору.

Однак апеляційний суд не може погодитися із таким висновком з огляду на наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, встановлено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно дост. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положеньЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог ст.ст. 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Так, згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 цього Кодексу, суддя протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. (ч.ч. 1-3 ст. 185 ЦПК України).

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

Статтею 1 даного Закону встановлено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону судовий збір справляється, зокрема за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

В силу ст. 9 Закону судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Із положень п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону слідує, що за подання фізичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір за ставкою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (ч. 3 ст. 6 Закону).

З матеріалів справи вбачається, що судовий збір за квитанцією №ПН1802413 від 30.11.2020 року у розмірі 840,80 грн. був сплачений ОСОБА_1 за подання до суду заяви про збільшення позовних вимог з аналогічними вимогами до Івано-Франківської міської ради у справі №344/14495/20.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.04.2021 року у справі №344/14495/20 позивачу було відмовлено у прийнятті та повернуто її заяву про залучення до участі у справі співвідповідача - Івано-Франківської міської ради та збільшення позовних вимог. Одночасно позивачу роз`яснено його право звернутися до суду з відповідним позовом на загальних підставах в порядку, передбаченому нормами ЦПК України (а.с. 32-33).

Сплачена сума судового збору ОСОБА_1 повернута не була.

Отже судовий збір було сплачено ОСОБА_1 за місцем розгляду справи та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України. Позивач не вимагала повернення раніше сплаченої суми судового збору, хоча таке право встановлено законом (п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України від 8 липня 2011 року «Про судовий збір»).

При цьому чинне законодавство не містить заборони позивачеві при повторному зверненні до суду додати первісний документ про сплату судового збору якщо належно сплачена ним сума не була повернута.

В постанові Верховного Суду від 04.11.2020 року у справі №609/538/19 (провадження №61-14017св20) зазначено, що частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, то суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені процесуальним законодавством, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду. Таким чином, обов`язок перевірки факту зарахування судового збору покладається на суд. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №826/2429/18 та від 20.02.2019 року у справі №823/1940/18.

А в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі №754/9573/13-ц (провадження №61-16677св19) скасовано ухвалу апеляційного суду з підстав того, що позивач сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги та надав дублікат квитанції про сплату судового збору, проте суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги, не перевірив зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Також схожих висновків щодо повторного подання квитанції про сплату судового збору у випадку, коли розгляд справи не був завершений і позивач вимушений був подавати новий позов, дійшов Верховний Суд в постанові від 09.02.2021 року у справі №234/19739/19 (провадження №61-13734св20).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справах: «Walchli v. France» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 8 грудня 2016 року).

Європейський суд також зазначає, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, §53, 55, ЄСПЛ, від 06.12.2007 року).

Сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету (п. 1 ст. 6 Конвенції, рішення Європейського суду від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)).

Таким чином, оскільки чинним цивільним процесуальним законодавством не встановлено обмежень щодо повторного подання платіжного доручення про сплату судового збору у разі визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу, а також подачі дублікату квитанції про сплату судового збору, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що в такому випадку позивач не позбавлена можливості повторно звертатися до суду з тими ж документами, зокрема і платіжним дорученням, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Не врахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, щодублікат квитанції №ПН1802413 від 30.11.2020 року на суму 840,80 грн.не є документом, який підтверджує сплату ОСОБА_1 судового збору за подання до суду даного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК Українипідставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала про визнання неподаною та повернення позовної заяви постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2021 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 25 серпня 2021 року.