ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Ухвала

Іменем України

11 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 642/3886/18

провадження № 22ц/818/56/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Котелевець А.В.

за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 14 травня 2019 року, ухвалене суддею

Бондаренком В.В.

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 червня 2015 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який було зареєстровано у реєстратора актів цивільного стану комуни Рамбервілле (Вогези), актовий запис № 5. Сторони мають доньку ОСОБА_6 , яка народилась на території України у м. Харкові, ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_6 має громадянство України. Після укладення шлюбу сімейне життя між сторонами почало погіршуватися та призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач зверталася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Однак, через численні прохання відповідача зберегти родину, позивач звернулася до суду із заявою про залишення позову без розгляду в частині розірвання шлюбу, попередньо уклавши з ОСОБА_2 договір про участь відповідача у вихованні та утриманні дитини. Позивач зазначала, на даний час кожна з сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сімейне життя, а відповідач нехтує сімейними цінностями, зокрема такими як: повага до дружини, піклування про встановлення доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З ініціативи відповідача між подружжям постійно відбувались сварки та відповідач припускався до аморальних вчинків, а саме, допускав образи, у категоричній формі змушував залишити домівку, проявляв нетерпимість до альтернативної йому точки зору на питання існування сім`ї. У період знаходження в Французькій Республіці відповідач систематично наполягав, щоб вона забиралась геть, залишивши доньку, погрожував кримінальним переслідуванням, користувався необізнаністю позивача з законодавством Франції. Позивач зазначала, що на день звернення до суду ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинене. Позивач постійно проживала і проживає на території України з доньками ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . Відповідач, маючи в України постійне місце проживання, крім залякування, ніяких дій з матеріального забезпечення доньки не здійснює. Позивач не бачить подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини, оскільки на ґрунті сімейно-побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь до відповідача, остаточно втрачено почуття любові та поваги.

Позивач просила суд розірвати шлюб між нею та громадянином Франції ОСОБА_2 , зареєстрований 13 червня 2015 року реєстратором актів цивільного стану комуни Рамбервілле, Французька Республіка, актовий запис № 5. Державне мито, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану, стягнути з відповідача та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року позов задоволено.

Шлюб між громадянином Франції ОСОБА_2 та громадянкою України ОСОБА_1 , зареєстрований 13 червня 2015 року реєстратором актів цивільного стану комуни Рамбервілле (Вогези), Французька Республіка, актовий запис № 5 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, стягнути з позивача на користь відповідача усі судові витрати, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що останнім спільним місцем проживання сторін була Україна, є передчасним, та таким, що не відповідає реальним обставинам справи з огляду на те, що ОСОБА_2 ні в 2016, ні в 2017, ні в 2018 роках не мав постійного місця проживання в України, оскільки у відповідні роки він знаходився на території України (у тому числі в м.Харкові, в якому відповідач був зареєстрований) менше шести місяців на рік, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вважається місцем перебування, а не проживання особи. Зазначає, що згідно із довідкою головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 11 грудня 2017 року, зазначено, що ні позивач, ні її доньки - ОСОБА_9 та ОСОБА_6 за обліками виїзду за кордон на постійне місце проживання не зазначалися, але не свідчить про те, що до моменту подання позову про розірвання шлюбу 01 серпня 2018 року, вони не проживали постійно у Французькій Республіці. Також, вказує, що у зв`язку з тим, що суд першої інстанції на основі неналежних письмових доказів позивача, безпідставно визнав Україну, а не Французьку Республіку останнім місцем проживання сторін спору, ним було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме застосовано матеріальне право України, яке не підлягало застосуванню, й не застосовано матеріальне право Французької Республіки, яке натомість, підлягало застосуванню. Крім того, представник відповідача зазначає, що порядок надання правової допомоги між Україною і Французькою Республікою регулюється Європейською конвенцією про інформацію щодо іноземного законодавства та додатковим протоколом до неї від 07 червня 1968 року. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так само, у ч.1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» указується, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Таким чином, ухвалюючи рішення суд першої інстанції істотно порушив норми матеріального та процесуального права України, оскільки не звернувшись до Міністерства юстиції Французької Республіки із відповідним запитом, суд не застосував норми вищезазначеного міжнародного договору, який підлягав застосуванню у цій справі, й тим самим позбавив можливості позивача довести у суді зміст французького матеріального права, яке не допускає можливості вирішення спору про розірвання шлюбу без вирішення питань фінансового та майнового характеру між сторонами спору. Крім того, позовна заява про розірвання шлюбу не підписана ОСОБА_1 особисто, що є правовою підставою для залишення позову без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити (а.с. 97-104 том 2).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Потерайло А.М. звернувся із клопотанням про направлення до Міністерства юстиції Французької Республіки запиту про надання інформації щодо французького законодавства, яке регулює шлюбно-сімейні відносини.

В цьому клопотанні представник відповідача просив суд про направлення запиту про надання інформації щодо наступних питань:

- чи дозволяє французьке законодавство розірвати у судовому порядку шлюб без попереднього вирішення французьким чи іноземним судом іншої цивільної справи між тими самими сторонами про визнання незаконним вивезення та/ або утримання одним із подружжя на території країни тимчасового перебування дитини та / або забезпечення повернення її до постійного місця проживання відповідно до Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей?

- чи дозволяє французьке законодавство розірвати у судовому порядку шлюб без попереднього вирішення судом питання про поділ майна подружжя?

- чи дозволяє французьке законодавство розірвати у судовому порядку шлюб без попереднього вирішення судом питання щодо визначення місця проживання спільної дитини?

- чи дозволяє французьке законодавство розірвати у судовому порядку шлюб без попереднього вирішення судом питання щодо визначення порядку участі обох батьків у вихованні дитини ?

- чи дозволяє французьке законодавство розірвати у судовому порядку шлюб без попереднього вирішення судом питання щодо визначення порядку спілкування обох батьків з дитиною?

Вислухавши думку учасників справи, перевіривши доводи клопотання, колегія суддів вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідач заперечує проти розірвання шлюбу та наполягає на тому, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати законодавство Французької Республіки, оскільки останнім місцем проживання подружжя була Французька Республіка.

Наголошує на тому, що за законом Французької Республіки шлюб не може бути розірваний без попереднього вирішення питань фінансового та майнового характеру між сторонами спору, а саме спору про визначення місця проживання дитини та поділу майна подружжя.

Крім того, Верховний Суд, скасовуючи попереднє рішення суду апеляційної інстанції звертав увагу на те, що суд апеляційної інстанції не встановив, чи не регламентоване питання вибору права, що підлягає застосуванню при розірванні шлюбу, у законодавстві Французької Республіки, що регулює право на розлучення та не перевірив, чи обґрунтованими були доводи апеляційної скарги про те, що вирішення цього спору про розірвання шлюбу не повинно вирішуватися на підставі норм матеріального права України, а на підставі норм матеріального права Французької Республіки.

Верховний Суд вважав, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про направлення до Міністерства юстиції Французької Республіки запиту про надання інформації щодо французького законодавства, яке регулює шлюбно-сімейні відносини. При цьому, у процесі вирішення судами України цивільних справ з іноземним елементом важливе значення також має застосування доказаного права іноземної держави особливо тоді, коли зміст і форма правовідносин підпорядковані іноземному закону. Зміст іноземного права підлягає доказуванню у судах України, які розглядають цивільну справу з іноземним елементом, у тому числі на підставі письмових документів (доказів), отриманих судом на території іноземної держави у порядку, передбаченому міжнародним договором України.

У статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЦПК України суд застосовує норми права інших держав у разі, коми це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У Преамбулі та ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» указується, що цей Закон встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, псі хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, якщо хоча б один учасник правовідносин є іноземцем.

Відповідно до ч.1 ст. 4 та частини 1 ст. 6 Закону України «Про міжнародне приватне право», право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини.

При цьому, частиною першою статті 14 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що правила цього Закону не обмежують дії імперативних норм права України, що регулюють відповідні відносини, незалежно від права, яке підлягає застосуванню.

Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (стаття 63 Закону України «Про міжнародне приватне право».)

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Аналіз положень статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема:

1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie);

2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii);

3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law);

4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis).

Під час визначення матеріального права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави (стаття 7 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Статтею 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів.

Оскільки суд зобов`язаний застосовувати норми іноземного права, то встановлення ним іноземного права здійснюється ех оficio (у зв`язку із займаною посадою). У такому разі суд використовує наступні способи здобуття інформації про іноземне право: 1) власне з`ясування змісту іноземного права суддею, у провадженні якого є справа; 2) використання експертних висновків; 3) дипломатичний порядок отримання такої інформації; 4) офіційний запит через Міністерство юстиції; 5) отримання довідок через систему правової допомоги; 6) обмін правовою інформацією; 7) безпосередні зносини судів різних держав та з іншими компетентними органами; 8) встановлення іноземного права сторонами тощо. Для правильного встановлення змісту іноземного права дієвими є механізми обміну правовою інформацією, що передбачені двосторонніми та багатосторонніми договорами про правову допомогу, укладеними між Україною та іншими країнами. Як правило, вони містять положення про взаємне надання правової допомоги та органи, що її здійснюють. За загальним правилом клопотання про правову допомогу мають надсилатися через органи юстиції. Перелік чинних двосторонніх та багатосторонніх міжнародних договорів у сфері міжнародно-правового співробітництва розміщений на сайті Міністерства юстиції України та на веб-порталі Верховної Ради України.

Порядок надання правової допомоги між Україною і Французькою Республікою регулюється Європейською конвенцією про інформацію щодо іноземного законодавства та додатковим протоколом до неї від 07 червня 1968 року (далі Європейська конвенція).

Відповідно до ст. 1 Європейської конвенції про інформацію щодо іноземного законодавства та додатковий протокол до неї від 07.06.1968 Договірні Сторони зобов`язуються надавати одна одній, відповідно до положень цієї Конвенції, інформацію з питань свого цивільного та торгового законодавства і процесуального права в цих галузях, а також з питань їхнього судового устрою.

Запит про надання інформації містить назву судового органу, від якого він походить, а також виклад суті справи. В ньому якнайточніше зазначаються питання, з яких бажано отримати інформацію щодо законодавства запитуваної держави, і, якщо у запитуваній державі існує більше однієї правової системи, зазначається правова система, про яку запитується інформація. Запит містить також виклад фактів, необхідних для його належного розуміння і для складання точної та недвозначної відповіді. З метою роз`яснення змісту запиту, у разі необхідності, можуть додаватися копії документів ( ст. 4 Конвенції)

Для вирішення справи, у разі, якщо колегією суддів буде встановлено, що до спірних правовідносин підлягає застосування право Французької Республіки, необхідно з`ясувати зміст норм матеріального права Французької Республіки, які дозволяють вирішити спір про розірвання шлюбу між чоловіком та жінкою, які мають спільну дитину та спільне майно.

Відповідно до ст. 14 Конвенції запит про надання інформації і додаткові документи складаються мовою або однією з офіційних мов запитуваної держави або супроводжуються перекладом на цю мову. Відповідь складається мовою запитуваної держави.

Статтею 15 Конвенції передбачено, що відповідь не спричиняє сплати ніяких зборів чи витрат крім тих, що зазначені в пункті 3 статті 6 і що покриваються державою, від якої походить запит.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року доручено Міністерству юстиції України отримати інформацію від компетентного органу Французької Республіки для встановлення змісту норм права згідно з його офіційним тлумаченням, практикою застосування та доктриною, що регулюють правовідносини щодо розірвання шлюбу між громадянином Французької Республіки та громадянином України, а саме:

1.Норми матеріального права, які регулюють розірвання шлюбу в судовому порядку.

2.Норми матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення французьким чи іноземним судом іншої цивільної справи між тими самими сторонами про визнання незаконним вивезення та/ або утримання одним із подружжя на території країни тимчасового перебування дитини та / або забезпечення повернення її до постійного місця проживання відповідно до Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей?

3.Норми матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення судом питання про поділ майна подружжя

4.Норми матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення судом питання щодо визначення місця проживання спільної дитини?

5.Норми матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення судом питання щодо визначення порядку участі обох батьків у вихованні дитини ?

6.Норми матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення судом питання щодо визначення порядку спілкування

батьків з дитиною?

06 липня 2021 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшла відповідь заступниці Міністра з питань європейської інтеграції Коломієць В., в якій зазначено, що відповідно до заяви України депозитарію Конвенції, датованої 13.12.2001, Міністерство юстиції України визначено тільки органом для отримання від іншої Договірної Сторони запитів про надання інформації, згаданої в пункті 1 статті 1 цієї Конвенції. Отже, на підставі вказаної Конвенції суд самостійно надсилає запит з його перекладом французькою мовою отримуючому органу Французької Республіки.

Керуючись ст.1, 4, 5 Європейської конвенції про інформацію щодо іноземного законодавства та додатковий протокол до неї, суд, -

У Х В А Л И В :

До компетентного органу Французької Республіки Bureau du droit de l'Union, du droit international prive et de l'entraide civile (BDIP), Direction des affaires civiles et du SceauMinistere de la Justice, 13, place Vendome, F - 75001 PARIS E-mail: направити запит для отримання інформації для встановлення норм права згідно з його офіційним тлумаченням, практикою застосування та доктриною, що регулюють правовідносини щодо розірвання шлюбу між громадянином Французької Республіки та громадянином України, а саме:

1.Норм матеріального права, які регулюють розірвання шлюбу в судовому порядку.

2.Норм матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення французьким чи іноземним судом іншої цивільної справи між тими самими сторонами про визнання незаконним вивезення та/ або утримання одним із подружжя на території країни тимчасового перебування дитини та / або забезпечення повернення її до постійного місця проживання відповідно до Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей?

3.Норм матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення судом питання про поділ майна подружжя

4.Норм матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення судом питання щодо визначення місця проживання спільної дитини?

5.Норм матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення судом питання щодо визначення порядку участі обох батьків у вихованні дитини ?

6.Норм матеріального права, які регулюють особливості розірвання шлюбу у судовому порядку без попереднього вирішення судом питання щодо визначення порядку спілкування батьків з дитиною?

До судового доручення додати копії позовної заяви ОСОБА_1 , апеляційної скарги ОСОБА_2 , рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року, постанови Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року, переклади вказаних документів та цього судового рішення.

Отриману інформацію надати в розпорядження Харківського апеляційного суду (61001, м. Харків, майдан Героїв Небесної Сотні, 36).

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

А.В. Котелевець