1Справа № 317/2352/20 2/335/452/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Крамаренко І.А., за участю секретаря судового засідання Шутіної Г.О., розглянувши, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Прості займи» про визнання кредитного договору недійсним і неукладеним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до ТОВ «Прості займи» про визнання кредитного договору недійсним і неукладеним. Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

Позивач на початку березня 2019 року отримав декілька СМС повідомлень і поштових листів з вимогами оплатити кредит, який він не укладав. Звернувшись в Українське Бюро Кредитних Історій (далі УБКІ) позивач дізнався, що від його імені були взяті кредити в наступних організаціях:

1) ТОВ «УкрКредитФінанс», , кредитний договір №0031-1722 від 31.03.2018 на суму 1 000 грн. 00 коп.;

2) ТОВ «Манівео Швидка Фінансова допомога», кредитний договір №674980303 від 23.03.2018 на суму 3 500 грн. 00 коп.;

3) ТОВ «Прості Займи», кредитний договір №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007 від 27.03.2018 на суму 2 000 грн. 00 коп.

Також зі звіту з УБКІ вбачається, що в період між 22.03.2018 і 31.03.2018 було вчинено багато спроб взяти онлайн-кредит від імені ОСОБА_1 , позитивне рішення було отримано тільки від вищевказаних трьох організацій. Позивач через те що, його персональні дані були використані для отримання кредитних коштів незаконним (злочинним шляхом) звернувся до відділу протидії кіберзлочинам в Івано-Франківській області та на підставі його заяви 28.03.2019 порушили кримінальне провадження за ч.1 ст. 190 КК України № 0001056. На адвокатський запит представника позивача адвоката Фреїшин Т.М. - ТОВ «УкрКредитФінанс» та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова допомога» надали відповіді з роз`ясненнями процедури отримання кредиту, з яких чітко зрозуміло, що кредит отриманий не ним.

ТОВ «Прості займи» на адвокатський запит представника позивача адвоката Фреїшин Т.М. надало відповідь, якою відмовило у надані інформації через те, що до запиту не додано посвідчені належним чином копії документів.

11.06.2019 позивач надіслав до ТОВ «Прості Займи» на адресу, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, лист-звернення з проханням припинити на час розслідування нараховувати проценти по кредиту і вилучити дані з УБКІ. Відповідач не отримав належним чином відправлений цінний лист і не надав жодних доказів отримання кредиту саме позивачем.

Повторно відправлений лист-звернення відповідач отримав 29.08.2019, про що свідчить відмітка в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак відповіді не надав, не підтвердив та не надав належних доказів на підтвердження укладення спірного договору між сторонами, не надав доказів перерахування кредитних коштів на рахунок позивача, що могло би свідчити про виконання своїх зобов`язань відповідачем за спірним договором.

03.03.2020 ОСОБА_1 знову направив на адресу відповідача письмове звернення, на яке відповіді від відповідача не отримав.

З посиланням на вимоги Закону України «Про електрону комерцію», ст..203, 2015, 216 ЦК України позивач просить визнати кредитний договір №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007 від 27.03.2018 на суму 2 000 грн. 00 коп. недійсним і неукладеним з моменту його укладення. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 18.06.2020 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Прості займи» про визнання кредитного договору недійсним і неукладеним передано на розгляд Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю.

02.10.2020 ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 02.10.2020 заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів задоволено. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Прості займи» наступні документи: копії документів засвідчених належним чином, що підтверджують факт оформлення кредитного договору, укладеного між сторонами за № 1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007 від 27.03.2018 на суму 2 000,00 грн.

22.10.2020 на адресу суду надійшов відзив ТОВ «Прості займи» на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що кредитний договір між відповідачем та позивачем із реквізитами, зазначеними в позовній заяві, не укладався та з посиланням на п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, просить закрити провадженні, у зв`язку з відсутністю предмета спору. Окрім того, заперечує щодо стягнення з відповідача судових витрат.

У відповіді на відзив, який надійшов на адресу суду 24.11.2020, ОСОБА_1 зазначив про те, що інформацію про наявність оспорюваного кредитного договору і його реквізити, були ним отримані з ТОВ «Українське Бюро Кредитних Історій». Донором інформації для Бюро є і може бути лише ТОВ «Прості займи». У двох витягах з Бюро від 19.02.2019 та 25.05.2020 наявні дані про один і той самий кредитний договір, інформація про який розміщена там 11.04.2018. Як раз наявність інформації про даний кредитний договір в Бюро і змусила позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою.

Позивач у відповіді на відзив зазначає, що на даний момент дані про кредитний договір №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007, укладений з ТОВ «Прості Займи», з Бюро кредитних історій вилучені, тобто не вказано, що кредит погашено чи списано, а повністю вилучені всі дані по цьому грошовому зобов`язанню. Дану дію могло ініціювати тільки ТОВ «Прості Займи». Чим опосередковано визнало позовні вимоги. Проте на сервісній станції дані за попередні роки звичайно залишилися і зберігаються. По суті, вилучення даних з Бюро - це встановлення справедливості і відновлення репутації позивача. Тобто, опосередковано, позивач отримав задоволення своїх позовних вимог. Тому позиція відповідача, що кредитний договір між відповідачем та позивачем із реквізитами, зазначеними в позовній заяві, не укладався - відповідає дійсності, адже позивач дійсно ніколи не укладав даний договір. Проте дані про цей договір знаходилися в Бюро з 2018 з подачі ТОВ «Прості Займи».

05.01.2021 постановлено ухвалу про закриття підготовного провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Сторони, належно повідомлені про час та місце розгляду в судове засідання не з`явилися, попередньо від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності його представника за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Враховуючи те, що сторони, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, позивач надав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності та відсутності його представника, фіксування судового процесу судом не здійснювалося, відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Фактичні обставини, встановлені судом.

З кредитної історії «Українське бюро кредитних історій» (станом на 19.02.2019) відносно ОСОБА_1 вбачається, що є кредитний договір №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007, тип кредиту: договір займу на суму 2000,00 грн., дата видачі кредиту 27.03.2018, поточна заборгованість 29259,20 грн., донор інформації Прості займи.

З кредитної історії «Українське бюро кредитних історій» (станом на 25.05.2020) відносно ОСОБА_1 вбачається, що є кредитний договір №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007, тип кредиту: договір займу на суму 2000,00 грн., дата видачі кредиту 27.03.2018, поточна заборгованість 78820,80 грн., донор інформації Прості займи.

Відповідно до Витягу з ЄРДР номер кримінального провадження 0001056 від 28.03.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, вбачається, що 27.03.2020 до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що 27.03.2018 невстановлена особа зловживаючи довірою оформила он-лайн кредит та заволоділа грошовими коштами заявника.

27.03.2019 адвокат Фреїшин Т.М. в інтересах ОСОБА_1 , звернулася з запитом до ТОВ «Прості Займи» з метою отримання інформації щодо оформлення он-лайн кредиту договору №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007.

05.04.2019 року за вих. №252 адвокату ОСОБА_2 надано відповідь за підписом директора ТОВ «Прості Займи» Гордик Л.І., згідно якої запит адвоката не підлягає задоволенню, оскільки до запиту не надано посвідчені належним чином копії документів.

15.08.2019 адвокат Фреїшин Т.М. в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до ТОВ «Прості Займи» та письмово повідомила про внесення відомостей до ЄРДР, у зв`язку з чим просила припинити нарахування процентів та всіх видів штрафів за кредитом. Факт направлення зазначеного запиту підтверджується копією накладної №477 від 15.08.2019 та описом цінного листа зі штемпелем пошти.

Вказане поштове відправлення отримано 28.08.2019 представником ТОВ «Прості займи» за довіреністю «Наумова», що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення поштового відправлення.

Окрім того, з опису цінного листа зі штемпелем пошти від 05.03.2020 вбачається, що 05.03.2020 на адресу ТОМ «Прості Займи» була направлена заява ОСОБА_3 , копія витягу з ЄРДР, копія заяви від 25.03.2019, копія реєстрації звернення.

При зверненні до суду позивач зазначає, що будь-яких договорів з відповідачем не укладав, кредит не брав, а кредитні кошти не отримував, всі намагання позивача отримати інформацію у відповідача щодо оформлення он-лайн кредиту договору №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007 не виявилися позитивними.

Щодо клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

У відзиві відповідач просив провадження у справі закрити на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).

Таким чином, у даному випадку, твердження відповідача про те, що кредитний договір не укладався, що зазначено, як підставу для закриття провадження, повинно бути перевірено судом під час розгляду справи по суті, саме по собі твердження відповідача, не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

У відповідності до статей 15, 16 ЦК України судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване цивільне право особи чи інтерес, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 215 ЦК України розмежовано недійсні правочини на нікчемні - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до положень частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У ч. 2 ст. 207 ЦК України зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 2 статті 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Разом з тим, суд враховує, що згідно відзиву на позовну заяву ТОВ «Прості Займи» зазначає, що кредитний договір між ТОВ «Прості займи» та ОСОБА_1 , із реквізитами зазначеними у позовні й заяві, не укладався.

Також суд враховує, що у відповіді на відзив позивач визнає факт того, що на даний час дані про кредитний договір №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007, укладений з ТОВ «Прості Займи», з Бюро кредитних історій вилучені.

Відповідно до Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (надалі - Закон № 2704-IV) вказаний закон визначає правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій

У ст.7 Закону №2704-IV кредитна історія містить таку інформацію, зокрема: 1) відомості, що ідентифікують особу: а) для фізичних осіб: прізвище, ім`я та по батькові; дата народження; паспортні дані; місце проживання; ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів (у разі наявності) (далі - ідентифікаційний номер); відомості про поточну трудову діяльність; сімейний стан особи та кількість осіб, які перебувають на її утриманні; дата і номер державної реєстрації, відомості про орган державної реєстрації та основний предмет господарської діяльності фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності; 2) відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії: а) відомості про кредитний правочин та зміни до нього (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину); б) сума зобов`язання за укладеним кредитним правочином; в) вид валюти зобов`язання; г) строк і порядок виконання кредитного правочину; ґ) відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином; д) дата виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір і стадія погашення; е) відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо); є) відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання;

У частині першій статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст.10 Закону №2704-IV бюро вилучає з кредитної історії: інформацію, яка передбачена п.2 ч.1 ст.7 (відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії) у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними; всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього.

Суд враховує, що згідно наданої позивачем кредитної історії «Українське бюро кредитних історій» вбачається, що станом на дату формування 19.02.2019 та на 25.05.2020 відносно ОСОБА_1 у кредитній історії була наявна інформація щодо наявності кредитного договору №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007, тип кредиту: договір займу на суму 2000,00 грн., дата видачі кредиту 27.03.2018 року, донор інформації Прості займи.

Разом з тим, на час винесення рішення у справі відомості щодо кредитного договору №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007, укладений з ТОВ «Прості Займи», з Бюро кредитних історій вилучені.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Таким чином, визначаючись зі способом захисту прав позивача, у частині позовних вимог щодо визнання договору недійсним, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року № 145/2047/16-ц, яка полягає у тому, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Тому, визнання договору недійсним, як спосіб захисту, обраний позивачем не вірно у зв`язку з чим, в даній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання договору не укладеним, суд враховуючи, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, приймаючи до уваги, що на час винесення рішення суду відомості щодо кредитного договору №1е70f3cf-5282-4bda-9f47-1da28b2c6007, укладений з ТОВ «Прості Займи», з Бюро кредитних історій вилучені, а отже на час розгляду справи відсутні докази про існування між сторонами кредитних або зобов`язальних правовідносин, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд, при вирішенні питання розподілу судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2-5, 10-12, 13, 81, 141, 255, 263-265, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальність «Прості Займи» про закриття провадження - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Прості займи» про визнання кредитного договору недійсним і неукладеним - відмовити.

Повне судове рішення складено 29 березня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.А.Крамаренко