Справа № 161/4650/21
Провадження № 2/161/2048/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Філюк Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Денисюка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: старший державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Марчук Петро Олександрович, про визнання об`єкта нерухомості предметом іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

Представник АТ КБ «Приватбанк» Єрмолов Є.М. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: старший державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Марчук П.О., про визнання об`єкта нерухомості предметом іпотеки.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що 27 грудня 2006 року ОСОБА_1 уклав із ЗАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки, посвідчений 27 грудня 2006 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. та зареєстрований в реєстрі за №4315. Іпотекою забезпечено виконання обов`язків відповідача за кредитним договором від 22 листопада 2006 року №VOY0GK02991149, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . За умовами договору іпотеки відповідач передав у іпотеку трикімнатну квартиру загальною площею 81,40 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, в подальшому відповідач змінив статус квартири на нежитлове приміщення (магазин промислових товарів) загальною площею 84,1 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрував за собою право власності на цей магазин.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2015 року звернуто стягнення на магазин промислових товарів (приміщення з № 16-1 по № 16-4) /літер А-3/, загальною площею 84,1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк». При цьому суд встановив, що відповідач в порушення умов договору іпотеки змінив статус квартири на нежитлове приміщення (магазин промислових товарів) та зареєстрував за собою право власності на цей магазин. Вказане рішення суду не було виконане.

Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2014 року з відповідача в користь банку стягнуто заборгованість в розмірі 121 163 доларів США 02 центи за кредитним договором №VOY0GK02991149 від 22 листопада 2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Задля примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2014 року було відкрито виконавче провадження №60266856. Постановою державного виконавця від 09 грудня 2020 року виконавче провадження №60266856 було об`єднано з виконавчим провадженням №63863533. При цьому старший державний виконавець має намір Марчук П.О. не визнає права іпотеки АТ КБ «Приватбанк» на арештований магазин, мотивуючи це тим, що в Державному реєстрі іпотек наявний запис про обтяження квартири, а не магазину, в зв`язку з чим він має намір за рахунок реалізації магазину погасити заборгованість ОСОБА_1 в іншому виконавчому провадженні.

Оскільки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, то в позивача виникла необхідність звернення до суду з цим позовом задля визнання права іпотеки АТ КБ «Приватбанк» на магазин промислових товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

На підставі наведеного позивач просить: визнати нерухоме майно: магазин промислових товарів (приміщення з № 16-1 по № 16-4) /літер А-3/, загальною площею 84,1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , предметом іпотеки за договором іпотеки від 27 грудня 2006 року, посвідченого 27 грудня 2006 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. та зареєстрований в реєстрі за №4315; змінити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки (реєстраційний номер обтяження в Державному реєстрі іпотек: 4299311), а саме: змінити об`єкт обтяження іпотекою з квартири, адреса: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 16171026, на магазин магазин промислових товарів (приміщення з № 16-1 по № 16-4) /літер А-3/, загальною площею 84,1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.

Ухвалою суду від 26 травня 2021 року закінчено підготовче провадження у справі, призначено судове засідання.

Станом на день розгляду справи відзив на позовну заяву від відповідача не надійшов.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином та завчасно був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції (а.с. 63).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції (а.с. 62).

Третя особа старший державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Марчук П.О. в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 60).

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд ухвалив: здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлених про дату, час і місце цього засідання, на підставі наявних у справі чи доказів, нез`явлення учасників справи не перешкоджає вирішенню спору.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 22 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № VOY0GK02991149, відповідно до умов якого банк надав відповідачу 120000 доларів США, зі сплатою 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.11.2026 року (а.с. 22).

27 грудня 2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № VOY0GK02991149 від 22 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира, загальною площею 81,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 . Вказаний договір іпотеки посвідчений 27 грудня 2006 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. та зареєстрований в реєстрі за №4315 (а.с. 20).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2015 року (справа №161/13596/15-ц) ухвалено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VOY0GK02991149 від 22 листопада 2006 року в розмірі 147915,79 доларів США звернути стягнення на магазин промислових товарів (приміщення з № 16-1 по № 16-4) /літер А-3/, загальною площею 84,1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 27 грудня 2006 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою- покупцем, будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки (а.с. 22-25).

Ухвалюючи вищевказане рішення, суд встановив, що в порушення п.п.18.2, 18.3 договору іпотеки відповідач ОСОБА_1 змінив статус іпотечного майна з квартири на нежитлове приміщення - магазин промислових товарів та зареєстрував за собою право власності на зазначений магазин (а.с. 22-23).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2014 року (справа №161/16744/14-ц) стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі - 121 163 доларів США 02 центи, що в національній валюті становить - 1 588 447 грн. 19 коп., згідно кредитного договору №VOY0GK02991149 від 22.11.2006 року, стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі - 3654 грн (а.с. 27).

Постановою старшого державного виконавця Другого відділу ДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області Марчуком П.О. на підставі виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/16744/14-ц від 13 січня 2015 року відкрито виконавче провадження №60266856 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 1 592 101 грн. 57 коп. (а.с. 28).

Постановою старшого державного виконавця Другого відділу ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Марчуком П.О. від 16 листопада 2020 року в межах вищевказаного виконавчого провадження накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 , а саме: на магазин промислових товарів (приміщення з № 16-1 по № 16-4) /літер А-3/, загальною площею 84,1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 (а.с. 29).

З постанови старшого державного виконавця Другого відділу ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Марчука П.О. від 09 грудня 2020 року вбачається, що виконавчі провадження №60266856, №63863533 об`єднані у зведене виконавче провадження № 63879674 (а.с. 30).

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «Приватбанк» просить визнати об`єкт нерухомого майна (магазин промислових товарів (приміщення з № 16-1 по № 16-4) /літер А-3/, загальною площею 84,1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 ) предметом іпотеки за договором іпотеки від 27 грудня 2006 року, укладеним між сторонами, з метою запобігання порушення пріоритетного права АТ КБ «Приватбанк», як іпотекодержателя, на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Отже, незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку перебудуванням, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на реконструкцію.

Згідно частини 5 статті 5 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї запису в Державний реєстр іпотек.

Виходячи зі змісту положень Закону України «Про іпотеку», іпотека має договірний характер та виконанню першочергово підлягають передбачені договором положення, а у випадку, якщо договір не містить передбачено порядку врегулювання спірних правовідносин то сторони керуються нормами чинного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України).

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Зі змісту позовних вимог та обґрунтувань позову не вбачається, що в АТ КБ «Приватбанк» на час звернення до суду з цим позовом існує спір з відповідачем ОСОБА_1 з приводу визнання магазину ( АДРЕСА_2 ) предметом іпотеки. Натомість позивач вказує про намір державного виконавця реалізувати предмет іпотеки та про невизнання державним виконавцеммагазину (АДРЕСА_2) предметом іпотеки за договором іпотеки від 27 грудня 2006 року. Однак, на підтвердження таких обґрунтувань позову АТ КБ «Приватбанк» на надає жодних доказів.

Відповідно до частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України)

Суд зазначає, що в матеріалах справи немає доказів невизнання, оспорювання чи порушення прав АТ КБ «Приватбанк», як іпотекодержателя, за договором іпотеки від 27 грудня 2006 року, укладеного між сторонами.

Крім того, Цивільним кодексом України, іншими законодавчими актами не передбачено можливості захисту прав та/або інтересів особи у такий спосіб, як визнання реконструйованого об`єкту предметом іпотеки. Фактично заявлений у справі позов містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (встановлення факту поширення укладеного між сторонами договору іпотеки на спірний об`єкт нерухомості) та не стосується захисту права цивільного, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача. Більше того, той факт що відповідач ОСОБА_1 змінив статус іпотечного майна з квартири на нежитлове приміщення - магазин промислових товарів та зареєстрував за собою право власності на зазначений магазин вже встановлений судом в рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2015 року (справа №161/13596/15-ц).

Встановлення таких обставин, як поширення дії укладеного договору іпотеки на реконструйований об`єкт передбачено нормами чинного законодавства, зокрема, частиною 5 статті 5 Закону України «Про іпотеку».

На підставі наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позову про визнання магазину промислових товарів (приміщення з № 16-1 по № 16-4) /літер А-3/, загальною площею 84,1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 , предметом іпотеки за договором іпотеки від 27 грудня 2006 року, укладеного між сторонами.

Не підлягає до задоволення й вимога позову про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки внесення будь-яких відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав є дискреційними повноваженнями органу державної реєстрації прав (державного реєстратора). Суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, оскільки до виключної компетенції державного реєстратора належить вирішення питання встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами.

В матеріалах справи відсутні відомості про звернення позивача до органу державної реєстрації прав (державного реєстратора) з приводу необхідності змінити об`єкт обтяження іпотекою з квартири ( АДРЕСА_1 ) на магазин промислових товарів, загальною площею 84,1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 . А тому, нема підстав вважати, що права позивача, як іпотекодержателя, порушені державним реєстратором. Крім того, на думку суду, така позовна вимога не може бути заявлена до відповідача ОСОБА_1 .

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в позові, то судові витрати в цій справі покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 81, 141, 247, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: старший державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Марчук Петро Олександрович, про визнання об`єкта нерухомості предметом іпотеки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; );

Відповідач: ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Третя особа: старший державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Марчук Петро Олександрович (адреса робочого місця: м. Луцьк, вул. Винниченка,27А)

Дата складання повного тексту рішення 20 серпня 2021 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М. Філюк