ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/734/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/220/21 Категорія: на ухвалу ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (скаржник),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ліщишина Ігоря Віталійовича в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.02.2021 (повний текст складено 18.02.2021, суддя в суді першої інстанції Євтушенко Б.В.) про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомості,

в с т а н о в и в :

на розгляді в суді перебуває дана цивільна справа з позовними вимогами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомості, укладених між відповідачами 30.12.2020 з нотаріальним посвідченням щодо:

1) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220;

2) земельної ділянки, площею 0,2 га, кадастровий №:02:001:0023, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220;

3) земельної ділянки, площею 0,2 га, кадастровий №:02:001:1670, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220;

4) земельної ділянки, площею 0,0902 га, кадастровий №:02:001:1672, за адресою: Черкаська область, Канівський район, с. Келеберда, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220;

5) земельної ділянки, площею 0,0714 га, кадастровий №:02:001:1673, за адресою: Черкаська область, Канівський район, с. Келеберда, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220;

6) земельної ділянки, площею 0,2241 га, кадастровий №:02:001:0211, за адресою: Черкаська область, Канівський район, с. Келеберда, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220.

Також позивачем перед судом порушено питання про забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту та заборони відчуження на нерухоме майно, яке є предметом купівлі-продажу за спірними договорами з посиланням на те, що 22.10.2020 між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договори позики на суму 110 000 євро та на суму 175 500 доларів США, що підтверджується розписками останнього із зобов`язаннями по поверненню коштів до 01.12.2020. Оскільки на даний момент кошти не повернуто, ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за яким 14.12.2020 відкрито провадження по справі №761/39661/20.

На той час ОСОБА_3 на праві власності належало нерухоме майно, яке, з метою виведення з-під стягнення для погашення боргу, було продане ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу, які оспорюються в даній справі. Оскільки під час здійснення провадження у справі про стягнення заборгованості відповідач відчужив своє майно, є обґрунтовані підстави припускати, що новий власник цього майна також вчинить дії по його продажу, отже права позивача в такому разі не будуть поновлені шляхом визнання недійсними перших договорів стосовно цього майна, що є підставою для забезпечення відповідного позову.

Окрім того, позивач пропонує в якості зустрічного забезпечення внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі 1000,00 грн.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.02.2021 вказану заяву про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на нерухоме майно, яке є предметом купівлі-продажу за оспорюваними в цій справі договорами. Суд вказав, що позивач у справі довела, що подальший продаж нерухомого майна його новим власником призведе до неможливості захисту прав позивача у цій справі шляхом визнання недійсними відповідних договорів купівлі-продажу, отже необхідно накласти арешт на це майно. Також суд зазначив, що арешт нерухомого майна включає в себе заборону його відчуження через заборону розпорядження майном і не потребує застосування заборони відчуження як окремого виду забезпечення позову.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Ліщишин І.В. подав 12.03.2021 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та залишити без задоволення заяву про забезпечення позову. В обґрунтування вказано на те, що позов у цій справі є суто технічним, спрямованим на незаконне обмеження прав добросовісного набувача щодо розпорядження своєю власністю. Договори, які оспорюються в цій справі не є фіктивними, адже їх укладено на основі ринкових цін на майно; наявність спору з приводу стягнення боргу зі сторони договору не є автоматичною підставою для визнання його недійсним; такий вид забезпечення позову як накладення арешту на нерухоме майно не співмірний предмету спору у справі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу такого майна, а судом протилежні висновки в ухвалі не обґрунтовані; позивач не є іпотекодержателем майна, на яке накладено арешт; суд не обґрунтував можливе ускладнення виконання рішення в цій справі без забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає її законною та належним чином обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Питання про застосування заходів забезпечення позову, яке вирішувалося судом в оскарженій ухвалі, регламентується Главою 10 Розділу І ЦПК України.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, зокрема, п.п.1, 2 шляхом накладення арешту на майно та заборони вчиняти певні дії (як у цій справі).

Згідно ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

У постанові ВП ВС від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Застосовуючи забезпечення позову у виді накладення арешту на майно, суд у цій справі виходив з того, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист та поновлення порушених прав і законних інтересів позивача у разі задоволення позову та визнання недійсними договорів про відчуження майнових прав щодо майна, на яке накладається арешт.

Такий висновок суду першої інстанції по суті вимог заяви про забезпечення позову апеляційний суд вважає вірним частково.

Так спір у справі наявний з приводу недійсності (за доводами позивача) договорів купівлі-продажу нерухомого майна, за якими таке майно перейшло у власність до відповідача ОСОБА_4 . При цьому інтерес позивача за обставин цієї справи полягає у можливості задоволення її вимог про стягнення заборгованості за договорами позики у спосіб звернення стягнення на майно боржника. Оскільки спірні договори укладено під час розгляду судом вимог про стягнення заборгованості, тобто із власності боржника вибуло майно, за рахунок якого теоретично можливо задовольнити вимоги кредитора про повернення заборгованості, є обґрунтовані підстави припускати, що подальше відчуження майна новим власником призведе до втрати інтересу позивача у задоволенні позовних вимог у справі, адже відповідне майно після визнання недійсними договорів не повернеться у власність до боржника та позивач не зможе задовольнити свої вимоги у спосіб звернення стягнення на це майно.

У аспекті вищенаведеного апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що позов у цій справі є штучним, а спірні договори є дійсними, оскільки доводи заявника в обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову є логічними та послідовними, адже вбачається неможливість виконання рішення суду для задоволення інтересу позивача на повернення коштів боржником у разі подальшого відчуження майна новим власником, так як на таке майно не може бути звернуто стягнення (воно не повернеться у власність до попереднього власника після визнання недійсними відповідних правочинів).

Також апеляційний суд приймає до уваги, що за правовим висновком ВС від 26.11.2020 у справі №911/949/20 не можна забезпечувати позовні вимоги немайнового характеру шляхом накладення арешту на майно, проте інтерес позивача в даному випадку полягає у повернені майна у володіння попереднього власника для подальшої можливості звернути стягнення на таке майно з тим, щоб задовольнити вимоги позивача про повернення попереднім власником майна позичених коштів.

Колегія суду при цьому враховує висновки, викладені в постанові Київського апеляційного суду від 16.03.2021 року при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва про відмову у забезпеченні позову у справі за її позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за яких судом відмовлено в забезпеченні позову у вказаній справі оскільки предметом зазначеного вище спору є стягнення грошових коштів за договорами позики, а не питання правомірності переходу права власності на нерухоме майно до ОСОБА_4 який не був учасником вказаного процесу.

Однак саме у даній справі предмет спору є питання правомірності переходу права власності нерухомого майна від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 вже після відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та оцінки вказаних правочинів за ознаками фраудаторності.

Отже доводи скаржника про неспівмірність виду забезпечення позову предмету спору апеляційний суд оцінює критично.

Вказівка скаржника на те, що позивач не є іпотекодержателем майна, на яке накладено арешт, не може свідчити про відсутність можливості задоволення вимог кредитора попереднього власника такого майна за рахунок його примусової реалізації у порядку, встановленому ЗУ «Про виконавче провадження».

Одночасно апеляційний суд враховує, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно, право власності на яке за спірними договорами перейшло до нового власника, буде не повністю відповідати обставинам цієї справи, адже арешт обмежить у тому числі і право на користування таким майном, оскільки згідно до вимог закону державний виконавець при здійсненні виконання судового рішення про забезпечення позову здійснить опис арештованого майна, та вчинить дії по забороні будь-яким особам взагалі використовувати таке майно за призначенням, що може привести до необґрунтованого обмеження поточного власника майна у праві на користування майном, тим більше житловим будинком, що буде порушенням прав особи на житло.

Отже належним видом забезпечення позову буде саме застосування заборони відчуження відповідного майна, чого суд, вирішуючи вимоги заяви в цій справі, належним чином не врахував.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.02.2021 про забезпечення позову у даній справі слід змінити, вказавши в якості виду забезпечення позову заборону вчиняти дії по відчуженню відповідачем ОСОБА_4 майном, яке було предметом купівлі-продажу за спірними договорами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.02.2021 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомості змінити, вказавши в якості виду забезпечення позову заборону вчиняти дії по відчуженню відповідачем ОСОБА_4 майна, яке було предметом купівлі-продажу за договорами, питання про визнання недійсними яких вирішується судом у цій справі.

У решті ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.02.2021 в даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 15.04.2021.

Суддя-доповідач

Судді