Справа № 464/3366/20 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/712/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Металік-комплект» на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Горбань О.Ю. від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металік-комплект» про стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при звільненні та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металік-комплект» про стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Металік-комплект» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 37115 грн. 67 коп., вихідну допомогу у розмірі 8757 грн. 63 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 53796 грн. 87 коп., а всього 99 670 гривень 17 копійок, провівши утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Металік-комплект» на користь держави судовий збір в розмірі 908 гривень.

В задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Вказане рішення оскаржило ТзОВ «Металік-комплект».

В апеляційній скарзі просять рішення змінити, визначивши суму стягнення середнього заробітку із застосуванням принципу співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні до 8 966,15 грн.

Зазначають, що рішення оскаржується з мотивів неповноти встановлення судом обставин справи перед винесенням рішення та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного і неповного дослідженні доказів та їх оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, внаслідок чого спір був вирішений неправильно. Зазначають, увагу, що суд не надав оцінку доводам ТзОВ «Металік-комплект» щодо строків позовної давності, що згідно зі ст. 117 КЗпП України суми середнього заробітку не відносяться до заробітної плати, а є штрафною санкцією, і як наслідок на них не поширюється тримісячний строк звернення до суду. Оскільки, про невиплату заробітної плати ОСОБА_1 дізнався в січні 2020 року, а позов було подано лише 25.06.2020 року, тому ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Вказують, що у зв`язку з наявністю фінансової кризи на підприємстві, яка розпочалася з 2019 року і посилилась у зв`язку з карантинними обмеженнями з березня по червень 2020 року, ТзОВ «Металік-комплект» поки не має можливості оплатити заборгованість по заробітній платі працівникам у повному обсязі. Звертають увагу, що на момент звільнення ОСОБА_1 фактично не працював на підприємстві, що підтверджується листом ТзОВ «Металік-комплект» від 12.05.2020 за № 10/4-3 із проханням до ОСОБА_1 з`явитися на підприємство для проведення розрахунків і видачі трудової книжки. Зазначають, що заявлений ОСОБА_1 розмір середнього заробітку є завищеним, а судом першої інстанції його не перевірено на відповідність обставинам справи і не застосовано принцип співмірності.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, заяви про збільшення позовних вимог, апеляційної скарги, а також письмових пояснень учасників справи у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 94, 115, 116, 47, ч.1 ст.44, ст.237-11 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» та задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що позивач ОСОБА_1 з 10.12.2018 по 12.05.2020 працював на посаді токаря 5 розряду у ТОВ «Металік Комплект», що підтверджується копією трудової книжки. Наказом № 24о/с від 12.05.2020 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату. Відповідно до довідки про доходи від 02.04.2020, виданої відповідачем, дохід ОСОБА_1 як токара 5 р. за листопад 2019 року становить 9639,99 грн., за грудень 2019 року- 7875,46 грн. Жодного документального підтвердження про виплату вказаних коштів позивачу відповідач суду не представив, в зв`язку з чим суд, враховуючи вимоги позивача та представлені документи, вважав доведеним, що позов в цій частині підставний і заборгованість по зарплаті за період з 01.01.2020 по 12.05.2020 в розмірі 37 115,67 грн. слід стягнути з відповідача. Виходячи з розміру середньої заробітної плати за робочий день, розрахунок якої здійснено відповідно до Порядку №100 і який становить 417,03 грн., розмір вихідної допомоги (417,03 грн. х 21 день) становить 8757,63 грн. і підлягає стягненню з відповідача. Судом враховано, що між сторонами відсутній спір про розмір належних позивачу при звільненні сум, доказів зворотнього суду не надано, при цьому, виплата належних позивачу сум на час розгляду справи з вини відповідача не проведена, а тому суд приходить до висновку, що позивачем підставно заявлено вимогу про стягнення з відповідача середній заробіток за весь час затримки. Як вбачається з матеріалів справи позивача звільнено 12.05.2020. Заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати позивачу досі не виплачена. Розмір заробітної плати ОСОБА_1 в листопаді 2019 року склав 9639,99 грн., в грудні 2019 року склав 7875,46 грн. Отже, розмір середньоденної заробітної плати складає 417,03 грн. (17515,45 /42= 417,03 грн.) Період з 13.05.2020 (наступний робочий день після звільнення) по 13.11.2020 (згідно заяви про уточнення) становить 129 днів. Тому обрахований позивачем середній заробіток за весь час затримки в розмірі 53 796,87 гривень (417,03 грн. х129 днів) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, відтак вищевказані суми визначені судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець. Підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні. Суд вважав, що позивачем не надано жодного доказу, які б давали підстави вважати про спричинення йому відповідачем моральних страждань, не обґрунтовано в чому така шкода полягає. У зв`язку з чим суд відмовив позивачу у стягненні моральної шкоди.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

30 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в Сихівський районний суд міста Львова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металік-комплект» про стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при звільненні та моральної шкоди, в якому просив з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог:

-стягнути з ТзОВ «Металік-комплект» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 37115,67 грн;

-вихідну допомогу в розмірі 8757,63 грн;

-середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку 53796,87 грн;

-моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що він з 10.12.2018 працював на підприємстві ТзОВ «Металік-комплект» токарем 5 розряду, 12.05.2020 звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Вказав, що починаючи з листопада 2019 року відповідач припинив виплачувати йому заробітну плату. Просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 37 115,67 грн. за період з 01.01.2020 по 12.05.2020. Крім цього, просить стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 8757 грн. 63 коп. Крім того, з врахуванням збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати за період з 13.05.2020 по 13.11.2020 в розмірі 53796 грн. 87 коп., виходячи з середньоденного заробітку 417,03 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача моральну шкоду, оскільки останній порушив право позивача на отримання заробітної плати, такі порушення призвели до моральних страждань, він залишився без коштів для існування, як людина похилого віку, інвалід 2-ї групи загального захворювання шукав додаткові доходи, щоб забезпечити свою сім`ю елементарними засобами для існування. Моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 10 000 грн., просить позов задовольнити в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, ОСОБА_1 з 10.12.2018 по 12.05.2020 працював на посаді токаря 5 розряду у ТОВ «Металік Комплект», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 13-15).

Наказом № 24о/с від 12.05.2020 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату.

Відповідно до довідки про доходи від 02.04.2020, виданої відповідачем, дохід ОСОБА_1 як токара 5 р. за листопад 2019 року становить 9639,99 грн., за грудень 2019 року 7875,46 грн.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що жодного документального підтвердження про виплату вказаних позивачем як заборгована зарплата, коштів відповідач суду не представив (вказаного відповідач і не спростовував). В зв`язку з цим, суд першої інстанції, враховуючи вимоги позивача та представлені документи (зокрема, і довідку про розмір заробітної плати), правильно вважав доведеним позов в цій частині і заборгованість по зарплаті за період з 01.01.2020 по 12.05.2020 в розмірі 37 115,67 грн. правильно стягнув з відповідача.

Що стосується вимог про стягнення вихідної допомоги, то судом, також, вірно таку задоволено, зважаючи на ч.1 ст.44 КЗпП.

За загальним правилом пункту 2 (абзаци 3, 4) Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядку), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Крім цього, судом вірно встановлено, що виходячи з розміру середньої заробітної плати за робочий день, розрахунок якої здійснено відповідно до Порядку №100, і який становить 417,03 грн., розмір вихідної допомоги (417,03 грн. х 21 день) становить 8757,63 грн. і підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, то судом теж правильно враховано, що між сторонами фактично відсутній спір про розмір належних позивачу при звільненні сум (доказів зворотнього суду не надано), при цьому, виплата належних позивачу сум на час розгляду справи з вини відповідача не проведена, а тому суд приходить до висновку, що позивачем підставно заявлено вимогу про стягнення з відповідача середній заробіток за весь час затримки.

Також, судом вірно встановлено, що позивача звільнено 12.05.2020 року. Заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати позивачу досі не виплачена. Розмір заробітної плати ОСОБА_1 в листопаді 2019 року склав 9639,99 грн., в грудні 2019 року склав 7875,46 грн. Отже, розмір середньоденної заробітної плати складає 417,03 грн. (17515,45 /42= 417,03 грн.) Період з 13.05.2020 (наступний робочий день після звільнення) по 13.11.2020 (згідно заяви про уточнення) становить 129 днів. Тому обрахований позивачем середній заробіток за весь час затримки в розмірі 53 796,87 гривень (417,03 грн. х129 днів) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, то рішення в цій частині вимог не оскаржено та фактично не переглядається.

Окремо, що стосується строку звернення до суду, то колегія суддів вважає, що такий позивачем не пропущено.

Згідно з ст. 233 КЗпП України, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Крім цього, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі «за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу»: «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався».

Враховуючи, що заборгованість позивачу не була виплачена на час розгляду справи, то відсутні були і підстави для застосування строку давності, про що вказував відповідач.

Також, у суду не було та немає і підстав для зменшення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спір, зокрема, про розмір належних позивачеві сум при звільненні, вирішено на користь позивача та сума, що підлягала стягненню стягнута в повному обсязі. Натомість суд вправі застосовувати пропорційність у цих правовідносинах у випадках задоволення вимог частково, про що йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13-ц.

Решта доводів скарги обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Металік-комплект» залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра